Ърнест Хемингуей
Сбогом на оръжието

Превод от английски: Димитри Иванов, 1989

chitanka.info

На Г. Ад. Пфайфър

Книга първа

Глава първа

В онази година[1] бяхме разквартирувани в едно село. Беше късно лято, къщата гледаше към реката, равнината и планините отвъд. Речното корито беше чакълесто, тук-там стърчаха едри заоблени камъни, бялнали се сухи на слънцето, а бистрата вода синееше бързотечна. Войниците се нижеха край къщата и продължаваха надолу по пътя, а прахът, който вдигаха, се стелеше по шумака. Напрашени бяха и дънерите, тази година листопадът подрани, и пред очите ни войниците минаваха, вдигаха прах, повееше ли ветрец, листата капеха, войниците отминаваха, а после пътят пак опустяваше, бял под шумата.

Полята бяха плодни, имаше и много овощни градини, а планините отвъд тъмнееха оголени. Там се водеше бой и нощем се виждаха проблясъците на оръдейната стрелба. В мрака те бяха като летни светкавици, но нощите бяха прохладни и нямахме усещането, че иде буря.

Понякога в тъмнината чувахме как под прозорците вървят войници, а след тях минават оръдия, теглени от машини. Нощем имаше много движение — мулета със сандъчета муниции от двете страни на самара, моторизирана пехота на сиви камиони и други камиони, покрити с платнища, които се движеха по-бавно. Денем минаваше тежката артилерия — дългите дула на оръдията, теглени от влекачи, бяха замаскирани със зелени клони, а влекачите бяха покрити със зелени филизи и шумак. На север, отвъд долината, се виждаше кестенова гора, а зад нея, на отсамния бряг на реката, още едно възвишение. За това възвишение се водеха боеве, но безуспешно, и наесен, когато започнаха дъждовете, листата на кестените опадаха, клоните оголяха, мокрото поле тъмнееше — есенно мъртвило. Над реката се стелеше мъгла, планината се заоблачи, камионите пръскаха кал по пътя, войниците бяха изкаляни, пушките им — мокри под наметките, които така се издуваха от сивите кожени паласки, провесени отпред на коланите и натъпкани с пълнители, заредени с дълги тънки куршуми, калибър 6.5 мм, че всички тия войници, които вървяха по пътя, изглеждаха като бременни в шестия месец.

Бързо отминаваха и малки сиви автомобили — обикновено един офицер седеше до шофьора и още неколцина на задната седалка. Те пръскаха повече кал дори от камионите и случеше ли се един от офицерите отзад да е много дребен и да седи между двама генерали, толкова дребен, че да не можеш да видиш лицето му, а само върха на фуражката и тесния гръб, и ако автомобилът се носеше особено бързо, това можеше да е кралят. Той квартируваше в Удине[2] и наобикаляше към нас почти всеки ден, за да види как вървят работите, а работите вървяха много зле.

В началото на зимата започна неспирен дъжд, а с дъжда дойде и холерата. Но успяха да я ограничат и в края на краищата тя отнесе само седем хиляди войници.

[1] Годината е 1915-а, когато Италия влиза в Първата световна война, обявявайки воина на Австро-Унгария (на 23 май). — Б.пр. ↑

[2] Административен център на едноименната провинция между Венецианския залив и Алпите. От 1915 до 1917 г. там е разположен италианският генерален щаб. — Б.пр. ↑

Глава втора

На другата година имаше много победи. Превзеха възвишенията отвъд долината и хълма с кестеновата гора, на платото южно от равнината също спечелиха победи, и през август прехвърлихме реката и се настанихме в Гориция, в къща, обрасла от едната страна с морави глицинии, със зид и градина с чешма и кичести дървета. Сега се биеха в близките планини на километър-два от нас. Градът беше приятен, къщата — хубава, а зад нас течеше реката. Градът бе превзет, но не и възвишенията отвъд него и аз бях много доволен, че на австрийците явно им се искаше да се върнат в този град, когато войната свърши — обстрелваха го не за да го разрушат, а колкото да спазват военно приличие. Хората продължаваха да си живеят в него, имаше болници и кафенета, артилерия в по-крайните улици и два публични дома — единия за войници, другия за офицери. Когато дойде краят на лятото и нощите захладяха, а боят се водеше по възвишенията зад града, побитите от шрапнели трегери на железопътния мост, срутеният тунел при реката, където бяха ставали сражения, дърветата около площада и засводената от две редици дървета улица към него, както и това, че в града имаше момичета и че сега понякога можеше да се види и лицето, и дългошиестото телце, и посивялата козя брадичка на краля, когато минаваше в колата си, всичко това и стряскащата гледка на вътрешността на къщи, останали с една стена по-малко от артилерийския обстрел, нападалите тухли и мазилка по градини и улици, и благоприятният ход на нещата при Карсо правеха тази есен по-различна от предишната, когато бяхме разквартирувани в онова село. И войната се бе променила.

Дъбравата по възвишенията край града я нямаше. През лятото, когато дойдохме в града, тя беше зелена, а сега там стърчаха дънери, поломени стволове, земята беше изровена и един ден към края на есента, когато отидох на склона, видях откъм планините да се задава облак. Той бързо се приближи, слънцето стана тъмножълто, после всичко посивя, небето притъмня, облакът се спусна от планината, обви ни и заваля сняг. Понесен от вятъра, той падаше косо, покри голата земя и дънерите щръкнаха сред него. Побеляха и оръдията и скоро в снега се откроиха пътечки до отходните места зад окопите.

По-късно се върнах отново в града и от прозореца на публичния дом — този за офицери — гледах как пада снегът. Седяхме с един приятел пред две чаши и бутилка „Асти“[1] и като гледахме как снегът се сипе бавно и тежко, разбрахме, че за тази година — толкова. Планините нагоре по реката над града не бяха превзети, не беше превзето и никое от възвишенията отвъд реката. Всичко това оставаше за догодина. Приятелят ми съгледа свещеника на нашата част да минава по улицата, стъпвайки предпазливо в кишата, и почука на прозореца, за да привлече вниманието му. Свещеникът се огледа, видя ни и се усмихна. Приятелят ми му направи знак да влезе. Свещеникът поклати глава и отмина.

На вечеря в стола поднесоха спагети, които всички ядяхме много бързо и съсредоточено — вдигахме ги на вилицата си, докато краищата им увиснат над отворената уста, и тогава ги налапвахме или пък просто ги всмуквахме, подемайки ги непрекъснато с вилицата, и често си наливахме вино от дамаджанката в метална люлчица — наведеш ли й гърлото с показалец, червеното, бистро, тръпчиво, прекрасно вино потичаше в чашата, която държиш със същата ръка. След спагетите капитанът започна да подкача свещеника.

Свещеникът беше млад, лесно се изчервяваше, носеше униформа като нас, но с кръст от тъмночервено кадифе над горния ляв джоб на сивата куртка. Капитанът говореше на завален италиански — кой знае защо, той си мислеше, че така аз по-пълноценно ще схвана думите му.

— Свещеник днес с момичета — каза той, като гледаше свещеника и мен.

Свещеникът се усмихна, поруменя и поклати глава. Капитанът често го подбиваше.

— Не е ли истина? — попита той. — Аз днес вижда свещеник с момичета.

— Не — каза свещеникът.

Тези подбивки забавляваха другите офицери.

— Свещеник не с момичета — продължи капитанът. — Свещеник никога с момичета — обясни той, взе чашата ми и я напълни, гледайки ме в очите, но без да изпуска и свещеника от погледа си. — Свещеник всяка нощ един срещу пет. — Цялата маса избухна в смях. — Разбираш, нали? Свещеник всяка нощ един срещу пет.

Той показа с ръка за какво става дума и се изсмя високо. Свещеникът приемаше всичко като шега.

— Папата иска австрийците да спечелят войната — каза майорът. — Той обича Франц Йосиф. Оттам идат паричките. Аз съм атеист.

— Чел ли си „Черната свиня“? — попита ме лейтенантът. — Ще ти я намеря. Тази книга разклати вярата ми.

— Долна и недостойна книга — каза свещеникът. — Не вярвам да ви харесва.

— Твърде поучителна е — каза лейтенантът. — Разбираш какви са духовниците. Ще ти хареса — увери ме той.

Усмихнах се на свещеника, а той отвърна на усмивката ми иззад запалените свещи.

— Не я четете — каза той.

— Ще ти я намеря — настояваше лейтенантът.

— Всички мислещи хора са атеисти — каза майорът. — Но признавам, че не вярвам и във франкмасоните.

— Аз пък ги уважавам — възрази лейтенантът. — Това е благородна организация.

Някой влезе и през отворената врата видях как снегът вали.

— Започнаха ли веднъж снеговете, няма да има повече офанзиви — казах аз.

— Няма, разбира се — каза майорът. — Трябва да си вземете отпуск. Да отидете в Рим, Неапол, Сицилия…

— Иди да видиш Амалфи — каза лейтенантът. — Ще ти дам картички до семейството ми там. Ще те посрещнат като роден син.

— Да иде в Палермо.

— Да иде в Капри.

— Иска ми се да отидете в Капракота и да погостувате на семейството ми в Абруци — каза свещеникът.

— Ти пък с твоето Абруци! Там има повече сняг, отколкото тука. Защо му е да гледа селяни. Да отиде в центровете на културата и цивилизацията.

— Там, където има хубави момичета. Ще му дам адреси в Неапол. Хубави млади момичета и все с майките си… ха, ха, ха.

Капитанът протегна ръка — пръстите разперени, палецът вирнат. Сянката на ръката му се очерта на стената. Той пак почна да говори на завален италиански.

— Тръгнеш ей така — посочи той палеца си — и се връщаш така — сниши палеца до кутрето си.

Всички се засмяха.

— Гледайте — посочи той отново сянката на ръката си срещу светлината на свещта върху стената. Той почна от изправения палец и изброи подред палеца и четирите пръста: sotto — tenente (палеца), teneňte (показалеца), capitano (средния пръст), maggiore (безимения), tenentecolonello (кутрето). Тръгваш лейтенант и се връщаш подполковник.

Всички се засмяха. Капитанът имаше голям успех със своите игри с пръсти. Той погледна свещеника и извика:

— Всяка нощ свещеник един срещу пет.

Отново всички прихнаха.

— Трябва да вземете отпуск веднага — каза майорът.

— Да можех да дойда с теб, да ти покажа това-онова — въздъхна лейтенантът.

— На връщане донеси един грамофон.

— Донеси хубави оперни плочи.

— Донеси Карузо.

— Не, Карузо не. Той мучи.

— Не ти ли се ще и ти да мучиш като него?

— Аз пък ви казвам, че мучи.

— Иска ми се да отидете в Абруци — каза свещеникът. Другите разговаряха високо. — Там има много дивеч. Ще харесате хората и макар че е студено, там е ясно и сухо. Можете да живеете у нас. Баща ми е прочут ловец.

— Хайде — каза капитанът. — Да вървим в бардака, преди да са затворили.

— Лека нощ — казах аз на свещеника.

— Лека нощ — отвърна той.

[1] Вид пенливо вино. — Б.пр. ↑

Глава трета

Когато се завърнах от отпуск, бяхме все още в същия град. Из околността имаше много повече оръдия и пролетта беше настъпила. Полята зеленееха, лозите бяха пуснали мънички зелени филизи, по крайпътните дървета бяха покарали свежи листенца, откъм морето полъхваше ветрец. Видях пак града с хълма, увенчан от стария замък, венеца от възвишения околовръст и отвъдните планини — кафяви със зелено по склоновете. В града имаше още повече оръдия, открили бяха нови болници, по улиците се мяркаха англичани, понякога и англичанки, още няколко къщи бяха пострадали от артилерийския обстрел. Беше топло, запролетяваше се, аз вървях под дърветата край огрения от слънцето зид и видях, че още сме в същата къща и всичко си е както преди. Вратата беше отворена, на пейката отпред един войник се припичаше на слънце, пред страничната врата чакаше санитарна кола, а вътре миришеше на мраморен под и болница. Всичко изглеждаше както преди, само че сега беше пролет. Надникнах през вратата на голямата стая и я видях, сгряна от слънцето, прозорецът отворен, майорът седнал зад бюрото си. Той не ме забеляза и аз се поколебах дали да вляза и да докладвам, или първо да отида горе да се погрижа за външността си. Реших да се кача.

Стаята, която бяха дали на лейтенант Риналди и мен, гледаше към двора. Прозорецът беше отворен, леглото ми застлано с одеяло, вещите ми висяха окачени на стената — противогазът в продълговатата тенекиена кутия и каската. В долния край на леглото беше сандъчето ми, а върху него стояха зимните ми ботуши, лъснали от смазка. Австрийският ми снайпер с осмоъгълна синкава цев и орехов schutzen приклад, извит по формата на бузата, висеше между двете легла. Спомних си, че оптическия мерник бях заключил в сандъчето. Риналди спеше на другото легло. Той се събуди от стъпките ми и се изправи.

— Чао! — каза той. — Добре ли прекара?

— Великолепно.

Стиснахме си ръцете, после той ме прегърна през врата и ме целуна.

— Уф! — стреснах се аз.

— Мръсен си — каза той. — Трябва да се измиеш. Къде беше и какво прави? Разкажи ми всичко. Бързо!

— Бях навсякъде: Милано, Флоренция, Рим, Неапол, вила „Сан Джовани“, Месина, Таормина…

— Говориш като железопътно разписание. Имаше ли приключения?

— Да.

— Къде?

— Милано, Фиренце, Рома, Наполи…

— Стига. Кажи, кое беше най-хубавото?

— В Милано.

— Защото е било първото. Къде я срещна? В „Кова“[1]? Къде отидохте? Какво почувствува? Казвай всичко веднага. Заедно ли прекарахте нощта?

— Да.

— Това е нищо. Вече и тука имаме хубави момичета. Нови момичета, които никога досега не са били на фронта.

— Чудесно!

— Не ми ли вярваш? Ще отидем още днес следобед и ще видиш. И в града имаме красиви англичанки. Сега съм влюбен в мис Баркли. Ще те заведа да те представя. Сигурно ще се оженя за нея.

— Трябва да се измия и да докладвам. Как сте с работата?

— Откакто си заминал, имахме само измръзвания, жълтеница, гонорея, самонаранявания, пневмония и твърд и мек шанкър. Всяка седмица ни докарват по някой пострадал от скални отломки. Тежко ранени имаме малко. Идната седмица войната пак започва. По всяка вероятност. Така поне разправят. Какво ще кажеш, да се ожени ли за мис Баркли? След войната, разбира се.

— Безусловно — отвърнах аз и напълних легена с вода.

— Довечера ще ми разкажеш всичко — продължи Риналди. — Сега трябва да поспя още, за да бъда свеж и красив за мис Баркли.

Свалих куртката и ризата си и се измих със студената вода в легена. Докато се триех с кърпата, гледах стаята, през прозореца и към Риналди, който лежеше със затворени очи. Той беше от Амалфи — хубавец, на моя възраст. Обичаше професията си на хирург и бяхме големи приятели. Докато го гледах, той отвори очи.

— Имаш ли пари?

— Да.

— Заеми ми петдесет лири.

— Изтрих си ръцете и извадих портфейла си от вътрешния джоб на окачената на стената куртка. Риналди взе банкнотата, огъна я и без да става от леглото, я пъхна в джоба на брича си.

— Мис Баркли трябва да остане с впечатлението, че разполагам с прилични средства — усмихна се той. — Ти си моят голям, добър приятел и финансов покровител.

— Остави ме на мира — казах аз.

Вечерта в офицерския стол седнах до свещеника; той се огорчи, дори се пообиди, че не съм отишъл в Абруци. Бил писал на баща си, че ще им гостувам, и те се били подготвили. Самият аз съжалявах не по-малко от него и не можех да си обясня защо не отидох, след като исках да отида, помъчих се да му обясня как нещата се бяха навързали едно след друго и накрая той разбра, че наистина съм искал да отида, и станалото почти се заглади. Пих много вино, а после кафе и „Стрега“[2] и преплитайки език, заобяснявах как все не успяваме да направим онова, което искаме, ама да, все не успяваме.

Докато ние двамата разговаряхме, другите спореха. Да, бях искал да отида в Абруци. Не бях ходил по места, където пътищата са замръзнали и твърди като желязо, където е ясно и студено, снегът сух и сипкав, белязан от зайчи стъпки, а селяните свалят шапка и ти казват „дон“, и има много дивеч. Вместо това бях потънал в задимените кафенета, нощите, когато стаята се върти и трябва да приковеш очи в стената, за да спре, нощите, когато лежиш пиян и знаеш, че друго няма, а като се събудиш, се чудиш с кого си бил, и в тъмнината светът е някак недействителен, тъй възбуждащ, че започваш пак отначало и не те е грижа — друго не знаеш и не щеш да знаеш. После изведнъж преставаш да си безразличен и на сутринта пак си с усещането за нещо безвъзвратно изгубено, и всичко е тъй грубо и ясно, и може да се скарате за цената. Понякога е все още хубаво и нежно, и топло и на закуска, дори на обяд. Но понякога от приятното не е останало нищо, с облекчение излизаш на улицата, но започваш още един такъв ден и още една такава нощ. Опитвах се да обясня как е нощем и разликата между денем и нощем и защо нощем е по-добре, освен ако денят не е много ясен и много студен, и все не успявах да го обясня, както и сега не мога. Но който го е изпитал, знае. Той не го беше изпитал и все пак разбра, че наистина съм искал да отида в Абруци, макар да не бях отишъл, и ние си останахме приятели, с много общи вкусове и с различия. Той винаги знаеше онова, което аз не знаех и което, след като го научавах, отново забравях. Но тогава не знаех това, а го разбрах по-късно.

Продължавахме да седим в столовата, вечерята бе свършила, а спорът продължаваше. Когато ние двамата замълчахме, капитанът се провикна:

— Свещеник не щастлив. Свещеник не щастлив без момичета.

— Щастлив съм — възрази свещеникът.

— Свещеник не щастлив. Свещеник иска австрийци да спечелят войната — настояваше капитанът.

Другите слушаха. Свещеникът поклати глава.

— Не — каза той.

— Свещеник иска никога да не атакуваме, иска да не атакуваме, нали?

— Не, щом сме на война, сигурно трябва да атакуваме.

— Сигурно? Разбира се, че ще атакуваме!

Свещеникът кимна.

— Оставете го на мира! — каза майорът. — Той е добро момче.

— Така или иначе, не може нищо да стори — съгласи се капитанът.

Всички станахме от масата.

[1] Ресторант с лятна градина, където изнасяли концерти; на виа Джузепе Верди, недалеч от театър „Ла Скала“. — Б.пр. ↑

[2] Портокалов ликьор. — Б.пр. ↑

Глава четвърта

На сутринта се пробудих от батареята в близката градина, видях, че слънцето е огряло, и станах. Отидох до прозореца и погледнах. Чакълестата алея беше влажна, тревата — росна. Батареята даде два залпа и всеки път прозорецът се разтърсваше от въздушната вълна, а полите на пижамата ми се полюшваха. Не виждах оръдията, но те очевидно стреляха над главите ни. Неприятно беше, че са тъй близо, но ако бяха по-големи, щеше да е още по-лошо. Както се взирах в градината, чух откъм пътя да припалват автомобилен двигател. Облякох се, слязох долу, пих кафе в кухнята и се запътих към гаража.

Десет коли бяха паркирани една до друга под дългия навес. Това бяха сиви, тъпоноси санитарни камионетки с висок покрив като на конски фургони. Насред двора имаше още една, която механиците поправяха. Три други бяха горе в планината при превързочните пунктове.

— Обстрелват ли тази батарея? — обърнах се към един от монтьорите.

— Не, signor tenente. Възвишението я прикрива.

— Как вървят нещата тук?

— Не много зле. Тази машина закъса, но другите вървят. — Той прекъсна работата си и се усмихна. — В отпуск ли бяхте?

— Да.

Монтьорът изтри ръце в гащеризона и се ухили.

— Добре ли прекарахте?

Другите също се засмяха.

— Много добре. Каква е повредата?

— Ту едно. Ту друго.

— Сега какво й има?

— Трябват нови сегменти.

Оставих ги да се занимават с машината — жалка и изтърбушена с разглобения си мотор и пръснати по работната маса части, — влязох под навеса и огледах останалите коли. Бяха сравнително чисти, някои току-що измити, други прашни. Прегледах внимателно гумите за срезове от камъните. Всичко изглеждаше в добро състояние. Явно не беше от голямо значение дали лично наглеждам работата, или ме няма. Бях си въобразил, че в значителна степен от мен зависи състоянието на колите, снабдяването с резервни части, гладкото извозване на болните и ранените от превързочните пунктове в планината до евакуационния център и оттам по болниците, посочени в техните документи. Моето присъствие очевидно нямаше значение.

— Имате ли трудности с набавянето на резервни части? — обърнах се към старшия монтьор.

— Не, signor tenente.

— Къде е сега бензохранилището?

— Все там.

— Добре.

Върнах се в къщата и изпих още една чаша кафе в офицерския стол. Кафето сивееше и сладнеше от кондензираното мляко. Навън беше прелестна пролетна утрин. Усещаше се началото на онази сухота в ноздрите, която предвещава, че денят ще бъде горещ. През този ден обиколих постовете в планината и се върнах в града късно следобед. Изглежда, че докато ме е нямало, нещата бяха тръгнали по-добре. Дочух, че офанзивата ще бъде подновена. Частта, към която бяхме придадени, трябваше да се изнесе за действие нагоре по реката и майорът ми нареди да подготвя санитарните пунктове. Атакуващите части трябваше да прегазят реката над ждрелото и да се разгърнат по склона. Линейките трябваше да чакат в прикритие колкото може по близо до реката. Точните им места щяха да определят пехотинците, естествено, но се предполагаше, че планът е наш. Това беше една от условностите, която ти създава илюзията, че и ти воюваш.

Бях много прашен и мръсен и се качих в стаята да се измия. Риналди седеше на леглото С английската граматика на Хюго. Беше облечен, носеше черните си ботуши и косата му лъщеше.

— Чудесно — каза той, щом ме видя. — Ще дойдеш с мен да те запозная с мис Баркли!

— Няма да стане.

— Ще дойдеш. Моля те да дойдеш и да й направиш добро впечатление.

— Добре. Почакай да се преоблека.

— Измий се и ела както си.

— Измих се, сресах се и тръгнахме.

— Почакай — каза Риналди. — Дали да не пийнем по глътка?

Той отвори сандъчето си и извади една бутилка.

— Само да не е „Стрега“ — казах аз.

— Не, това е grappa.

— Тогава може.

Той напълни две чаши и ние се чукнахме изпънали кутрета. Ракията беше много силна.

— Още по една?

— Може — съгласих се аз.

Пихме още по чашка. Риналди прибра бутилката и слязохме по стълбата. В града беше горещо, но слънцето вече залязваше и вечерта изглеждаше много приятна. Английската болница се намираше в една голяма вила, построена от някакви германци преди войната. Мис Баркли седеше в градината. С нея беше още една сестра. Зърнахме през дърветата белите им униформи и се запътихме към тях. Риналди отдаде чест. Аз също, но по-сдържано.

— Здравейте — каза мис Баркли. — Не сте италианец, нали?

— О, не.

Риналди разговаряше с другата сестра. Двамата се смееха.

— Странно, че сте в италианската армия.

— Не точно в армията. Това е най-обикновен санитарен отряд.

— Все пак е странно. Защо го направихте?

— Не зная — отвърнах аз. — Човек невинаги намира обяснение за всичко.

— О, наистина ли? А мен са ме учили обратното.

— И добре са сторили.

— Нужно ли е непременно да разговаряме толкова извисено?

— Не — казах аз.

— Слава богу!

— Каква е тази нагайка? — поинтересувах се аз.

Мие Баркли беше доста висока. Носеше, както ми се стори, униформа на милосърдна сестра, беше руса, имаше златиста кожа и сиви очи. Намерих я за много красива. Държеше в ръка ратанова пръчка, облечена в кожа — нещо като миниатюрна жокейска нагайка.

— Беше на едно момче, убиха го миналата година.

— Простете…

— Беше много мило момче. Щеше да се ожени за мене, но го убиха при река Сом.

— Да, знам, ужасна касапница!

— Бяхте ли там?

— Не.

— Разказвали са ми какво е било. Тук войната не е такава. Изпратиха ми тази нагайчица. Майка му ми я изпрати. Получила я с останалите му вещи.

— Отдавна ли бяхте сгодени?

— Осем години. Заедно израснахме.

— И защо не се оженихте?

— Не знам — каза тя. — Сглупих. Поне това можех да му дам. Но мислех, че няма да е добре за него.

— Разбирам.

— Обичали ли сте някога?

— Не.

Седнахме на една пейка и аз я погледнах.

— Имате хубава коса.

— Харесва ли ви?

— Много.

— Щях да я отрежа, когато той загина.

— Наистина ли?

— Исках да направя нещо за него. На другото не отдавах значение и той би могъл да получи всичко от мене. Бих му дала всичко, ако знаех. Щях да се омъжа за него, щях да направя какво ли не. Сега вече разбирам тези неща. Но тогава той поиска да отиде на война, а аз не го разбирах.

Не казах нищо.

— Тогава още нищо не разбирах. Мислех, че за него така ще е по-лошо. Мислех, че той може би няма да има сили да го понесе. А после го убиха и всичко свърши.

— Знае ли човек.

— О, да — каза тя, — наистина свърши.

Погледнахме Риналди, който разговаряше с другата сестра.

— Как се казва тя?

— Фъргюсън. Хелън Фъргюсън. Вашият приятел е лекар, нали?

— Да. И то много добър.

— Чудесно. Рядко се намират добри лекари тъй близо до фронта. Ние сме съвсем близо до фронта, нали?

— Да, съвсем.

— Глупав фронт — каза тя. — Но е красиво. Ще има ли скоро настъпление?

— Да.

— Значи ще имаме работа. Сега нямаме.

— Отдавна ли сте тук?

— От края на петнадесета. Когато той замина. Спомням си, хрумнала ми беше глупавата мисъл как той попада в болницата, където съм аз. Посечен от сабя и с превързана глава. Или с простреляно рамо. Нещо романтично.

— Тук е романтичният фронт — казах аз.

— Да — потвърди тя. — Хората не могат да си представят какво е във Франция. Ако можеха, то нямаше да продължава. Не го порязаха със сабя, на парчета го направиха.

Замълчах.

— Мислите ли, че ще продължава все така?

— Не.

— Какво ще стане?

— Някъде линията ще рухне.

— Нашата. Във Франция. След като стават такива работи като при Сом, няма как да се удържи.

— Тук ще издържим — казах аз.

— Мислите ли?

— Да. Миналата година бяхме много добре.

— Все пак може да не издържим — каза тя. — Никой не може да издържа безкрайно.

— Може пък немците да не удържат.

— Не — каза тя, — не ми се вярва.

Отидохме при Риналди и мис Фъргюсън.

— Харесвате ли Италия? — питаше Риналди на английски мис Фъргюсън.

— Да, доста.

— Не разбирам — клатеше глава Риналди.

— Abbastanza bene — преведох аз. Той пак поклати глава.

— Не е достатъчно. А Англия обичате ли?

— Не особено. Аз съм шотландка.

Риналди ме погледна неразбиращо.

— Тя е шотландка, затова обича Шотландия повече от Англия — обясних му на италиански.

— Но нали Шотландия е Англия?

Преведох това на мис Фъргюсън.

— Pas encore[1] — отвърна тя.

— Така ли?

— И никога няма да бъде. Не се обичаме с англичаните.

— Не обичате англичаните? Не обичате мис Баркли?

— О, това е друго. Не бива да го приемате толкова буквално.

Скоро след това им пожелахме лека нощ и си тръгнахме. По пътя Риналди ми каза:

— Мис Баркли предпочита теб пред мен. Това е съвсем ясно. Но и малката шотландка е много мила.

— Много — отвърнах аз. Не й бях обърнал внимание. — Харесва ли ти?

— Не — каза Риналди.

[1] Не още (фр.). — Б.пр. ↑

Глава пета

На другия ден следобед пак отидох да видя мис Баркли. Тя не беше в градината и аз се упътих към страничния вход на вилата, където спираха линейките. Вътре заварих старшата сестра, която ми каза, че мис Баркли е дежурна.

— Война е, знаете.

Казах, че знам.

— Вие ли сте онзи американец от италианската армия? — попита ме тя.

— Да, госпожо.

— Как е станало така? Защо не се записахте при нас?

— Не знам — отвърнах аз. — Сега не може ли?

— За жалост не. Кажете, защо се записахте при италианците?

— Бях в Италия — обясних аз, — а и говоря италиански.

— Така ли? — каза тя. — Аз сега го уча. Хубав език.

— Някои казват, че човек може да го научи за две седмици.

— Аз няма да го науча за две седмици. Уча вече от месеци. Ако искате, можете да дойдете да я видите след седем. Дежурството й свършва тогава. Но недейте да водите разни италианци.

— Въпреки красивия им език?

— И въпреки красивите им униформи.

— Довиждане — сбогувах се аз.

— A rivederci, tenente.

— A rivederla! — отдадох чест аз и излязох. Невъзможно е да отдаваш чест по италиански пред чужденци, без да се почувствуваш неловко. Италианският поздрав май не става за експортен артикул.

Денят беше горещ. Бях ходил нагоре край реката до предмостовото укрепление при Плава[1]. Оттам трябваше да се разгърне настъплението. Предната година това място беше недостъпно, понеже от ждрелото надолу към понтонния мост водеше само един път, а по протежение на километър-два той беше под картечен и артилерийски обстрел. При това беше недостатъчно широк, за да поеме необходимия за една офанзива транспорт, и австрийците можеха да го направят на мишена. Все пак италианците бяха минали на австрийския бряг и се бяха укрепили на площ от около два километра. Позицията беше опасна и австрийците не би трябвало да ги оставят да се закрепят там. Вероятно се проявяваше някаква взаимна търпимост, защото надолу по реката имаше друго предмостие, което пък австрийците държаха в свои ръце. Техните окопи бяха по стръмнината, само на няколко крачки от позициите на италианците. От предишното градче бяха останали развалини. Виждаха се стените на железопътна гара и един срутен мост, който лежеше под обстрел, така че изобщо не можеше да се поправи и използува.

Спуснах се по тесния път към реката, оставих колата при превързочния пункт в подножието на хълма, преминах понтонния мост, който бе защитен от един вдаден скат, и през окопите в разрушения град излязох в края на оврага. Всички бяха в землянките. Сигналните ракети стояха готови — в случай, че потрябва артилерийска подкрепа или пък телефонната връзка се прекъсне. Беше тихо, топло и прашно. Погледнах през телените заграждения към австрийските позиции. Не се виждаше никой. В блиндажа изпихме по чаша с един капитан, мой познат, после се върнах по моста.

Привършваха нов, по-широк път през планината, който трябваше да се спусне на зигзаг по склона към моста. Завършеха ли го, офанзивата щеше да започне. В гората просеката му остро лъкатушеше. Замисълът беше всичко да се смъква по този път, а по тесничкия път да се връщат празните каруци и камиони и пълните санитарни коли. Превързочният пункт беше на австрийския бряг под вдадения скат и ранените трябваше да бъдат пренасяни от санитарите през понтонния мост. И след започването на офанзивата щеше да бъде така. Доколкото можех да преценя, последният километър от новия път, там, където наклонът му намаляваше, щеше да е под артилерийския обстрел на австрийците. Можеше да загазим. Все пак намерих едно прикритие, където санитарните коли, след като преминат опасната отсечка, можеха да изчакват, докато пренесат ранените през понтона. Искаше ми се да мина по новия път, но още не беше готов. Беше широк, без прекомерен наклон, и през листака на планинския склон се забелязваха панорамните му завои. Спускането нямаше да е трудно за нашите коли — те имаха сигурни спирачки, а освен това щяха да слизат празни.

Поех с колата обратно нагоре по тесния път, но скоро двама карабинери ми дадоха знак да спра. Току-що бе паднал снаряд и докато чакахме, още три други се взривиха на пътя. Бяха седемдесет и седем милиметрови, изсвистяваха, после припламване, трясък и по пътя се разстилаше сив дим. Карабинерите ми направиха знак да продължа. Когато заобикалях взривните ямки, ме лъхна на тротил, глина и току-що натрошен кремък. Върнах се в нашата вила в Гориция и както вече казах, отидох да видя мис Баркли, но тя беше дежурна.

Вечерях набързо и пак отидох в английската болница. Вилата беше наистина красива и просторна, сред хубави дървета. Мис Баркли седеше на една пейка в градината. Мис Фъргюсън беше с нея. Пролича, че ми се зарадваха, после мис Фъргюсън се извини и си отиде.

— Оставям ви — каза тя. — Ще минете и без мен.

— Не си отивай, Хелън — каза мис Баркли.

— По-добре да си вървя. Имам да пиша писма.

— Лека нощ — казах аз.

— Лека нощ, мистър Хенри.

— Не пишете неща, които ще създадат трудности на цензурата.

— Бъдете спокоен, пиша само за това в каква красива къща живеем и колко храбри са италианците.

— Ако продължавате така, ще ви дадат медал.

— Няма да е лошо. Лека нощ, Катрин.

— Скоро ще се прибера — каза мис Баркли, а мис Фъргюсън изчезна в мрака.

— Мила е — казах аз.

— Да, много е мила. Тя е сестра.

— А вие не сте ли?

— Не, аз съм от Женския доброволчески корпус — Же-де-ка, както му казват. Работим много, но не ни се доверяват особено.

— Защо?

— Не ни се доверяват, когато няма работа. Когато има, търсят ни.

— Каква е разликата?

— Сестрите са като лекарите — трябва дълго обучение. За Же-де-ка преминаваш съкратен курс.

— Разбирам.

— Италианците не искаха да има жени толкова близо до фронта. Затова живеем при особен режим. Не ходим никъде.

— Но аз нали мога да идвам?

— О, да, не сме в манастир.

— Да оставим войната.

— Трудно е. Няма къде да я оставиш.

— Все пак да я оставим.

— Добре.

Погледнахме се в тъмнината. Стори ми се много красива и улових ръката й. Тя не се дръпна, аз я задържах, после протегнах ръка и я прегърнах.

— Не — каза тя. Аз не я пусках.

— Защо не?

— Не.

— Да — настоях аз. — Да.

Понечих да я целуна в тъмното и нещо ме парна и припламна. Беше ми ударила силна плесница. Зашлевила ме бе по носа и очите, които изведнъж се насълзиха.

— Съжалявам — каза тя. Почувствувах, че предимството е на моя страна.

— Постъпихте правилно.

— Страшно съжалявам — каза тя, — но не можах да понеса баналната картинка на офицер и сестра в свободната й вечер. Не исках да ви причиня болка. Но ви заболя, нали?

Тя ме погледна в тъмното. Бях разярен и все пак уверен в себе си, предвиждах като шахматни ходове онова, което щеше да стане.

— Бяхте права — казах аз. — Изобщо не се сърдя.

— Горкото момче.

— Водя, как да ви кажа, особено съществуване. Дори няма с кого да поговоря на английски. А вие — погледнах я аз — сте тъй хубава…

— Не е нужно да говорите глупости. Поисках ви прошка… Помирихме се…

— Да — съгласих се аз. — И забравихме войната.

Тя се засмя. За първи път я чувах да се смее. Наблюдавах лицето й.

— Вие сте мил — каза тя.

— Не съм.

— Не, мил сте. Готова съм да ви целуна, ако не възразявате.

Погледнах я в очите, прегърнах я както преди и я целунах. Целунах я силно, държах я здраво в прегръдката си и се опитвах да разтворя стиснатите й устни. Още бях ядосан, но докато я притисках, почувствувах как потръпна. Прегръщах я силно, усещах как бие сърцето й и устните й се разтвориха, главата й се отпусна на рамото ми и тя заплака.

— О, мили… — каза тя. — Ще бъдеш добър с мен, нали?

По дяволите, помислих си аз. Погалих косите й и я прегърнах през раменете. Тя плачеше.

— Нали? — вдигна тя очи към мен. — Понеже животът ни ще бъде странен.

След някое време аз я изпратих до вратата на вилата, тя влезе и аз си тръгнах. Когато се прибрах, качих се право в стаята. Риналди беше в леглото си. Погледна ме.

— Работата с мис Баркли напредва, а?

— Сприятелихме се.

— Изглеждаш палав като разгонено пале.

— Не разбрах италианската дума.

— На какво?

Той ми обясни.

— Не аз, а ти имаш палавия вид на пес, който…

— Спри! Още малко, и ще си кажем обидни неща — засмя се той.

— Лека нощ — казах аз.

— Лека нощ, паленце.

Хвърлих възглавницата, съборих свещта му и си легнах на тъмно. Риналди вдигна свещта, запали я и продължи да чете.

[1] След като превземат Гориция, италианците установяват предмостие на левия бряг на Изонцо срещу Плава и настъпват срещу австрийците от май до август 1917 г. — Б.пр. ↑

Глава шеста

Два дни обикалях постовете. Когато се върнах, беше вече късно и успях да отида при мис Баркли едва на другия ден вечерта. Тя не беше в градината и трябваше да я чакам в болничната канцелария, докато слезе. Покрай стените на помещението бяха наредени мраморни бюстове върху поставки от боядисано дърво. Преддверието към канцеларията също беше пълно с бюстове. Нали бяха мраморни, всичките си приличаха. Скулптурата винаги ми е навявала скука. В бронзовите фигури все нещо ще намериш, но мраморните винаги ми напомнят за гробище. Има и едно хубаво гробище — в Пиза. Царството на мраморната скука е в Генуа. Вилата е била на някакъв много богат германец и бюстовете трябва да са му стрували доста скъпо. Чудех се кой ли ги е правил и колко ли е взел за тях. Мъчех се да отгатна семейна галерия ли е това, какво ли, но те всички бяха еднакво класически. Не ти говореха нищо.

Седях на един стол и държах кепето си в ръце. Бяхме задължени да носим каски дори в Гориция, но те бяха неудобни и непристойно театрални в град, където населението не беше евакуирано. Само когато обикалях постовете, носех каската си, също и един английски противогаз. Тъкмо бяхме получили п първите. Това бяха истински газови маски, както им казвахме. Бяхме задължени да носим и автоматични пистолети, включително лекарите и офицерите от санитарните части. Пистолетът ми убиваше както бях седнал. Можеше да те арестуват, ако не го носиш тъй, че да се вижда. Риналди носеше само кобура, натъпкан с тоалетна хартия. Аз носех моя и се смятах за въоръжен до деня, в който отидох на стрелбището. Той беше „Астра“ 7.65 милиметров, с къса цев, и натиснеш ли спусъка — такъв откат, че нищо не улучваш. Започнах да се прицелвам под мишената, мъчейки се да удържа отскачащото оръжие с комично къса цев, докато се научих от двадесет крачки да пращам куршума на около метър от точката, в която се мерех. Досмеша ме, че нося пистолет, забравих за него и той остана да ми се люлее отзад на кръста, без да ме кара да изпитвам нищо друго освен известен срам, когато срещнех хора, говорещи английски. Сега седях на стола, някакъв санитар ме поглеждаше неодобрително иззад едно писалище и докато чаках мис Баркли, разглеждах мраморния под, поставките с мраморните бюстове и фреските по стените. Те не бяха лоши. Но всички фрески са хубави, когато започнат да се лющят.

Видях Катрин Баркли да се задава от вестибюла и станах. Както се приближаваше към мен, не изглеждаше висока, но беше прелестна.

— Добър вечер, мистър Хенри — каза тя.

— Как сте? — осведомих се аз за пред санитаря, който подслушваше от писалището.

— Тук ли ще поседим, или предпочитате да отидем в градината?

— Да излезем. Навън е по-прохладно.

Последвах я в градината. Докато излязохме, санитарят ни гледаше. Като закрачихме по чакълестата алея, тя ми каза:

— Къде беше?

— Ходих по постовете.

— Не можа ли да ми изпратиш една бележка?

— Не — казах аз. — Нямаше как. Мислех, че ще се върна същия ден.

— Трябваше да ми кажеш, мили.

Свърнахме от алеята и тръгнахме под дърветата, аз я хванах за ръцете, спрях се и я целунах.

— Няма ли къде да отидем?

— Не — каза тя. — Можем само да се разхождаме тук. Дълго те нямаше.

— Три дни с днешния. Но вече се върнах.

— И ме обичаш, нали? — погледна ме тя.

— Да.

— Нали предния път така каза?

— Да, така казах — излъгах аз. — Обичам те.

— И ще ме наричаш Катрин?

— Катрин.

Направихме няколко крачки и застанахме под едно дърво.

— Кажи: „Тази вечер се върнах при Катрин.“

— Тази вечер се върнах при Катрин.

— О, мили, значи наистина се върна?

— Да.

— Толкова те обичам! Ужасно беше… Няма да си отидеш завинаги, нали?

— Не. Винаги ще се връщам.

— О, толкова те обичам. Сложи си пак ръката тук.

— Изобщо не съм я свалял.

Обърнах я към себе си, за да виждам лицето й, докато я целувам, и видях, че очите й са затворени. Целунах двете й затворени очи. Казах си, че трябва да е малко смахната. Но нищо. Имаше ли значение какво ще излезе? По-добре с нея, отколкото всяка вечер в офицерския публичен дом, където момичетата се залепят за теб и в знак на нежност ти слагат кепето наопаки в промеждутъка между две изкачвания до горния етаж с другите офицери. Знаех, че не обичам Катрин Баркли, и нямах намерение да я обиквам. Това беше игра като бриджа, само че с думи вместо с карти. И както при бриджа, правиш се, че играеш за пари или друг залог. Какъв е залогът, още никой не можеше да каже. Нямах нищо против.

— Да имаше къде да отидем — казах аз. Както всеки мъж започвах да се затруднявам да прегръщам стоешком.

— Няма къде — върна се ти към действителността.

— Можем да поседим тук.

Седнахме на плоската каменна пейка и аз хванах Катрин Баркли за ръката. Тя не ми позволи да я прегърна.

— Много ли си уморен?

— Не.

Тя гледаше тревата.

— Каква некрасива игра играем, а?

— Каква игра?

— Не се прави на глупав.

— Не се правя, може да съм.

— Ти си добро момче — каза тя. — Стараеш се да играеш добре. Но това е некрасива игра.

— Винаги ли отгатваш чуждите мисли?

— Невинаги. Но твоите, да. Безполезно е да се преструваш, че ме обичаш. Стига за тази вечер. Има ли нещо друго, за което искаш да поговорим?

— Но аз наистина те обичам!

— Моля те, не лъжи, когато не е необходимо. Ти изигра хубаво представление и сега съм по-добре. Както виждаш, не съм луда. Само мъничко от време на време.

— Мила Катрин! — стиснах й аз ръката.

— Сега това Катрин звучи неубедително. Не го казваш по същия начин. Но си много мил. Добро момче си.

— Така казва и свещеникът.

— Да, ти си много добър. Нали ще идваш да се виждаме?

— Разбира се.

— И не си длъжен да ми казваш, че ме обичаш. Поне засега. — Тя стана и протегна ръка. — Лека нощ.

Понечих да я целуна.

— Недей — каза тя. — Страшно съм уморена.

— Целуни ме все пак.

— Страшно съм уморена, мили.

— Целуни ме!

— Толкова ли много искаш?

— Да.

Целунахме се и тя внезапно се отдръпна.

— Не бива. Лека нощ, мили.

Придружих я до вратата и я видях как влива във вестибюла и се отдалечава. Беше ми приятно да я гледам как върви. Тя се скри в дъното на коридора. Тръгнах си. Нощта бе гореща и по възвишенията ставаше нещо. Гледах как припламва по склоновете на Сан Габриеле.

Спрях се пред вила „Роса“. Щорите бяха спуснати, но вътре продължаваха. Някой пееше. Прибрах се. Докато се събличах, влезе Риналди.

— Аха — каза той, — нещо не е в ред. Любовникът е смутен.

— Откъде идваш?

— От вила „Роса“. Много се въодушевихме, бебчо. Всички пяхме. Ти къде беше?

— При англичанките.

— Слава богу, че не се оставих да ме оплетат.

Глава седма

На другия ден следобед се върнах от нашия планински пост номер едно и спрях колата при полевия smistimento[1], където разпределяха болните и ранените според техните документи, а в самите документи се вписваше името на болницата. Аз шофирах и останах в колата, а шофьорът отиде да занесе документите. Денят беше горещ, небето много ведро и синьо, а пътят бял и прашен. Седях на високата седалка на фиата и не мислех за нищо. По пътя се движеше един полк и аз го гледах как минава. На войниците им беше горещо и се потяха. Някои бяха сложили каските си, но мнозинството ги бяха окачили на раниците си. Повечето каски бяха твърде големи и покриваха ушите на войниците. Всичките офицери носеха каски, подбрани по размер. Това беше част от бригадата „Базиликата“. Познах ги по червените и бели ивици на яките. След полка се влачеха изостанали войници, които не можеха да вървят в крак с взводовете си. Бяха потни, прашни и изморени. Някои имаха много окаян вид. След тях се зададе още един войник. Той куцаше. Спря се и седна край пътя. Аз слязох от колата и отидох при него.

— Какво ти е?

Той ме погледна и стана.

— Ей сега тръгвам.

— Какво ти е?

— Да и… на войната.

— Какво ти е на крака?

— Не е на крака. Имам херния.

— Защо не си в автоколоната? — попитах аз. — Защо не отидеш в болницата?

— Нима да ме пуснат. Лейтенантът каза, че нарочно съм си свалил бандажа.

— Дай да пипна.

— Съвсем е изскочила.

— От коя страна е?

— Тук.

Напипах я.

— Изкашляй се.

— Страх ме е, че повече ще излезе. Два пъти по-голяма е, отколкото сутринта.

— Седни — казах аз. — Щом получа книжата на тези ранени, ще те откарам при вашата санитарна част.

— Той ще каже, че съм го направил нарочно.

— Не могат нищо да ти направят — уверих го аз. — Това не е нараняване. Имаш го отпреди, нали?

— Да, но си изгубих превръзката.

— Ще те изпратят в болницата.

— Не може ли да остана при вас, господин лейтенант?

— Не, нямам документи за теб.

От вратата се зададе шофьорът с книжата на ранените от моята кола.

— Четирима за сто и пета, двама за сто тридесет и втора — каза той.

Тези две болници бяха на другия бряг.

— Ти карай — наредих му аз, помогнах на изсипания да се качи и го настаних на седалката до нас.

— Говорите ли английски? — попита ме той.

— Да.

— Какво ще кажете за тази проклета война?

— Мръсна работа.

— Наистина е мръсна, дяволите да я вземат!

— Бил ли си в Щатите?

— Да, в Питсбърг. Веднага се сетих, че сте американец.

— Толкова лошо ли говоря италиански?

— Веднага разбрах, че сте американец.

— Още един американец — каза шофьорът на италиански, като гледаше изсипания.

— Слушайте, лутенънт — изговори той думата по американски, — наистина ли трябва да ме отведете в полка?

— Да.

— Защото капитанът, лекарят искам да кажа, знаеше, че имам херния. Хвърлих проклетия бандаж, за да се подуе повече, че да не ме пращат пак на предната линия.

— Разбирам.

— Не може ли да ме заведете другаде?

— Ако бяхме по-близо до фронта, щях да те оставя в някой пост за първа помощ. Но тук в тила ти трябва евакуационен лист.

— Ако се върна, ще ме оперират и после все на първа линия ще кисна.

Аз размислях.

— На вас иска ли ви се да ви държат все на първа линия, а? — попита ме той.

— Не.

— Господи, каква проклета война!

— Слушай — казах аз, — слез, падни на пътя и си нарани главата. На връщане ще те прибера и ще те откарам в някоя болница. Алдо, спираме тук.

Спряхме на края на пътя. Помогнах му да слезе.

— Ще ме намерите тук, господин лейтенант — каза той.

— До скоро — отговорих аз.

Продължихме по пътя и след около километър-два задминахме полка. После прекосихме реката — размътена от топящите се снегове, бързотечна под моста, — поехме през равнината и оставихме ранените в двете болници. На връщане карах бързо празната кола, за да намеря човека от Питсбърг. Най-напред срещнахме полка, още по-запотен и бавен, после изостаналите войници. След тях, спряла на пътя, една конска санитарна кола. Двама санитари качваха в нея изсипания. Бяха се върнали да го търсят. Той поклати глава към мен. Беше без каска и от челото му, точно под косата, течеше кръв. Носът му беше обелен и кървящата рана и косата му бяха в прах.

— Ето я цицината, господин лейтенант — извика той. — Но няма накъде. Върнаха се да ме търсят.

Беше пет часът, когато се прибрах във вилата, и веднага отидох да взема един душ там, където миехме колите. После се залових да съчинявам доклада си по риза и панталони пред отворения прозорец в стаята си. Офанзивата трябваше да започне след два дни и аз щях да тръгна с колите към Плава. Отдавна не бях писал в Щатите и знаех, че трябва да пиша, но толкова бях отлагал, че вече беше станало почти невъзможно да пиша. Нямаше какво да им пиша. Изпратих две-три военни пощенски картички Zona di Guerra[2], от които зачеркнах всичко освен „добре съм“. Така по-скоро щяха да стигнат. Ще се харесат в Америка — странни и тайнствени. Странна и тайнствена беше войната в тази зона, но според мен добре обмислена и жестока в сравнение с другите войни с Австрия. Австрийската войска е била създадена за победите на Наполеон, на който и да е Наполеон. Добре щеше да е и ние да имахме един Наполеон, но вместо това си имахме само генерал Кадорна[3], дебел и благоденствуващ, и Виктор Емануил, човечето с пилешка шия и козя брадичка. А на-десния фланг — херцог Д’Аоста. Може би твърде красив, за да бъде добър пълководец, но поне с външност на мъж. Мнозина биха предпочели него за крал. Той наистина имаше кралски вид. Беше чичо[4] на краля и командуваше Трета армия. Ние бяхме към Втора армия. В Трета армия имаше няколко английски батареи. В Милано бях срещнал двама техни артилеристи. Те бяха много симпатични и прекарахме една чудесна вечер заедно. Бяха едри, стеснителни и умееха да се радват на всичко. Жалко, че не бях с англичаните. Щеше да е много по-просто. Само че навярно щяха да ме убият. Е, в санитарните линейки едва ли. Но не, дори и там. Шофьорите на английските линейки понякога загиваха. Но аз знаех, че няма да ме убият. Поне в тази война. Тя не ме засягаше. Не ми изглеждаше по-опасна от война на кино. Все пак от душа желаех да свърши. Може би щеше да свърши през лятото. Може би австрийците нямаше да издържат. Все така се бе случвало в предишните войни. Какво ставаше с тази война? Всички казваха, че французите вече рухват. Риналди ми разказа, че се били разбунтували и тръгнали към Париж. Попитах какво е станало после, а той отвърна: „Спрели ги!“ Искаше ми се да отида в Австрия в мирно време. Искаше ми се да отида в Шварцвалд. И в планината Харц. Всъщност къде беше Харц? Биеха се в Карпатите.[5] Там не ми се ходеше. Пък може би си струваше. Да не беше войната, можех да отида в Испания. Слънцето залязваше, разхлаждаше се. След вечеря ще навестя Катрин Баркли. Щеше ми се да е при мен сега. Или да съм с нея в Милано. Да вечеряме в „Кова“, да минем в топлата вечер по виа Манцони, да минем по моста, да свърнем покрай канала и да отидем двамата в хотела. Може пък да се съгласи. Може би ще си въобрази, че съм нейното момче, онзи другият, когото бяха убили, и ето, влизаме през главния вход, портиерът сваля фуражка, аз отивам на рецепцията да поискам ключа, тя ме чака пред асансьора, той се изкачва полека, бавно, прищраквайки на всеки етаж, после спира на нашия етаж и пиколото отваря вратата, тя излиза и аз излизам, тръгваме по коридора и аз пъхам ключа в ключалката, отварям, влизам, вдигам слушалката на телефона и поръчвам да ни пратят бутилка „Капри бианка“ в сребърна кофичка с лед. После чуваме ледчетата да звънтят в кофичката все по-близо в коридора и момчето да почуква на вратата, и аз казвам „Оставете я пред вратата, моля!“, защото сме без дрехи, защото е горещо и прозорецът е отворен, и над покривите на къщите летят лястовици, а после, като се стъмни и застанем на прозореца, мъничките прилепчета са излезли на лов, прехвръкват ниско над къщи и дървета и ние пием виното, и вратата е заключена, а вътре — горещина, ние само с един чаршаф и цялата нощ е пред нас, и ние цяла нощ се любим в топлия милански мрак. Ето как трябваше да бъде. А сега набързо да вечерям и да отида да видя Катрин Баркли.

На масата се говореше много и аз пих вино, защото всички бяхме братя — не пия ли, значи не сме, — и поприказвах със свещеника за архиепископ Айърланд[6], един очевидно достоен човек, но жертва на неправди, за които и аз, като американец, носех вина и за които се преструвах, че съм в течение, макар да нямах и понятие какви са. Не би било учтиво, да съм в неведение за тях, след като изслушах блестящо обяснение за техните причини, произтичащи, както изглежда, от недоразумения. Мина ми през ума, че името му е хубаво, при това той беше от Минесота, така че звучеше чудесно: Айърланд Минесотски. Или Айърланд Уисконсински, или пък Айърланд Мичигански. Това, което правеше името тъй прелестно, беше, че то напомняше за Родайланд. Не, не е това причината, има нещо по-дълбоко. Да, отче. Вие по-добре знаете, отче. Свещеникът беше добър, но скучен. Офицерите не бяха добри, но бяха скучни. Кралят беше добър, но скучен. Виното беше лошо, но не и скучно. То разтваряше емайла на зъбите и го полепяше по небцето.

— А свещеника го пратиха в затвора — каза Рока, — защото намериха у него трипроцентови облигации. Това беше във Франция, разбира се. Тук никога не биха го арестували. Той настоявал, че не знае нищо за петпроцентовите облигации. Това стана в Безие. Тогава бях там и следях случая по вестниците, отидох в затвора и поисках да видя свещеника. Той очевидно беше откраднал облигациите.

— Не вярвам нито дума от това — каза Риналди.

— Както искаш — каза Рока. — Разказах го заради нашия свещеник. Много е поучително. Той е свещеник, той ще разбере.

— Продължавайте — усмихна се свещеникът, — аз слушам.

— Разбира се, някои от облигациите така и не се намериха, но всички трипроцентови облигации се оказаха у свещеника, а освен тях и разни други облигации от местни банки, не помня точно кои. Та отивам аз в затвора — тук идва най-интересното, — заставам пред килията и казвам, все едно, че съм отишъл да се изповядвам: „Благословете ме, отче, понеже сте съгрешили.“

Всички избухнаха в смях.

— А той какво отговори? — попита свещеникът.

Рока не му обърна внимание и взе да ми обяснява шегата:

— Схващаш ли кое му е смешното?

Шегата, изглежда, беше много сполучлива, ако човек я разбере както трябва. Наляха ми вино и аз им разказах за английския войник, когото напъхали под душа. После майорът разказа за единадесетте чехи и унгарския ефрейтор. След още няколко чаши аз разказах за жокея, който намерил една монета. Майорът каза, че имало подобен италиански виц — за херцогинята, която не можела да спи нощем. Тъкмо тогава свещникът излезе и аз разказах за търговския пътник, който пристигнал в Марсилия в пет часа сутринта, когато духал мистралът. Майорът каза, че бил чувал да ме хвалят като голям пияч. Аз отрекох. Той каза, че било вярно, и Бакхус да му е свидетел, ще провери дали е вярно, или не. Само не Бакхус, възразих аз. Да, тъкмо Бакхус, каза той. Трябвало да се надпивам с Баси, Филипо Виченца. Баси каза не, не било честно, понеже вече е пил два пъти повече от мен. Казах, че това е долна лъжа и че с Бакхус или без Бакхус, Филипо Виченца Баси или Баси Филипо Виченца не е пил нито капка цялата вечер, и впрочем как му е всъщност името? Той ме попита как се казвам — Фредерико Енрико или Енрико Фредерико. Нека победи по-добрият, казах аз, а Бакхус не го броим. И майорът ни даде старт — червено вино в бирени халби. Стигнах до половината и се отказах. Спомних си къде щях да ходя.

— Баси печели — казах аз. — Той е по-добрият. Трябва да тръгвам.

— Наистина трябва — подкрепи ме Риналди. — Той има среща. Аз съм в течение.

— Трябва да тръгвам.

— Друг път — тупна ме по рамото Баси. — Друг път, когато си по̀ във форма.

На масата горяха свещи. Всички офицери бяха много весели.

— Лека нощ, господа — казах аз.

Риналди излезе с мен. Спряхме се на алеята пред вратата и той каза:

— По-добре не отивай такъв пиян.

— Не съм пиян, Ринин. Наистина.

— Да беше сдъвкал няколко зърна кафе.

— Глупости.

— Ще ида да ти донеса, бебчо. Ти се поразходи малко напред-назад.

Той се върна с пълна шепа печено кафе.

— Сдъвчи това, бебчо, и бог да ти помага!

— Бакхус — поправих го аз.

— Ще те придружа.

— Нищо ми няма.

Тръгнахме заедно през града и аз дъвчех кафеените зърна. Пред вратата на алеята, която водеше към английската вила, Риналди ми пожела лека нощ.

— Лека нощ — казах аз. — Защо не влезеш?

— Не — поклати глава той, — предпочитам по-простите удоволствия.

— Благодаря за кафето.

— Няма защо, бебчо.

Поех по алеята. Отстрани ясно се очертаваха двата реда кипариси. Обърнах се, видях, че Риналди стои и ме гледа, и му махнах с ръка.

Седнах в приемната на вилата и зачаках Катрин да слезе. Някой се зададе по коридора. Станах, но не беше Катрин. Беше мис Фъргюсън.

— Здравейте — поздрави ме тя. — Катрин ме помоли да ви предам, че съжалява, но не може да слезе тази вечер.

— Жалко. Не е болна, надявам се.

— Не е съвсем добре.

— Ще й кажете ли колко съжалявам?

— Да, разбира се.

— Дали да мина утре пак, как мислите?

— Естествено.

— Благодаря много — казах аз. — Лека нощ.

Излязох и внезапно усетих празнота и самотност. Бях се отнесъл небрежно към тази среща с Катрин, бях се понапил и едва не забравих да дойда, а сега, като не можех да я видя, се чувствувах самотен и празен.

[1] Евакуационен пункт (ит.). — Б.пр. ↑

[2] Военна зона (ит.). — Б.пр. ↑

[3] Главнокомандуващ до октомври 1917 г., когато го отстраняват след разгрома на италианците при Капорето. — Б.пр. ↑

[4] Емануеле Филиберто Аоста, братовчед (а не чичо) на Виктор Емануел III. — Б.пр. ↑

[5] Става дума за сраженията между руси и австрийци в Галиция. — Б.пр. ↑

[6] Американският римо-католически епископ Джон Айърланд в онова време настроил срещу себе си католическото духовенство и печата в САЩ, тъй като се обявил за отваряне на държавни католически училища, за пълна забрана на алкохола и богослужението на чужд език, за изкореняване на политическата корупция. — Б.пр. ↑

Глава осма

На другия ден следобед ни казаха, че през нощта ще има атака нагоре по реката и трябва да изпратим четири коли. Никой не знаеше нещо определено, но всеки си придаваше важност като осведомен стратег. Бях в първата кола и на минаване край английската болница казах на шофьора да спре. Другите коли също спряха. Слязох и казах на шофьорите да продължат, а ако не ги настигнем, да спрат при отклонението за Кормонс и да ни изчакат там.

Минах бързо по алеята, влязох в приемната и попитах за мис Баркли.

— Дежурна е.

— Не може ли да я видя само за миг?

Изпратиха един санитар да провери и той се върна с нея.

— Отбих се да видя дали си по-добре. Казаха ми, че си дежурна, и помолих да те повикат.

— Сега съм добре — каза тя. — Вчера от горещината съвсем се бях разкиснала.

— Да вървя.

— Ще изляза с теб за минута.

— Добре ли си наистина? — запитах я аз навън.

— Да, мили. Ще дойдеш ли довечера?

— Не. Отиваме горе над Плава, защото щяло да има фойерверки.

— Фойерверки ли?

— Едва ли ще е нещо сериозно.

— И кога ще се върнеш?

— Утре.

Тя откачи нещо от шията си и ми го мушна в ръката.

— Това е свети Антоний — каза тя. — И да дойдеш утре вечер.

— Да не си католичка?

— Не, но казват, че свети Антоний помагал.

— Ще го пазя. Сбогом!

— Не — каза тя, — не сбогом!

— Добре.

— Бъди добро момче и се пази. Не, тук не може да ме целунеш. Не може.

— Добре.

Обърнах се и я видях да стои на стъпалата. Махна ми с ръка, а аз й пратих въздушна целувка. Тя ми махна, още веднъж, аз излязох от алеята, качих се в колата и потеглихме. Свети Антоний беше в медальон от бял метал. Отворих го и той падна в шепата ми.

— Свети Антоний? — попита шофьорът.

— Да.

— И аз имам. — Той вдигна дясната си ръка от кормилото, разкопча куртката си и извади светеца изпод ризата. — Ето.

Поставих моя в медальона, събрах тънката златна верижка и пъхнах всичко в горния джобна куртката си.

— Не го ли носите на себе си?

— Не.

— По-добре го носете. Той е за това.

— Добре — казах аз.

Отворих закопчалката на златната верижка, надянах я на врата си и я закопчах. Светецът увисна отвън на униформата, аз разкопчах куртката и яката на ризата си и го пъхнах под ризата. Докато карахме, усещах метала на медальона със светията до гърдите си. После забравих за него. След като ме раниха, вече не го видях. На кой ли превързочен пункт са ми го откраднали?

След моста увеличихме скоростта и скоро забелязахме праха от другите линейки пред нас. Пътят се виеше и ние видяхме трите коли да пъплят съвсем мънички отпред, а прахът от колелата им се стелеше през дърветата. Настигнахме ги, задминахме ги и свърнахме по един път, който се изкачваше в планината. Да пътуваш в колона не е неприятно, ако си в първата кола; отпуснах се в седалката, оглеждайки местността. Бяхме в предпланините зад реката, пътят се изкачваше и на север се показаха върховете, още заснежени. Погледнах назад — трите коли пълзяха на разстояние една от друга поради облаците прах. Минахме покрай дълга върволица натоварени мулета, водени от мулетари с червени фесове. Това бяха берсалиери[1].

След като изпреварихме кервана с мулетата, пътят се поосвободи и ние продължихме нагоре, а после по един дълъг, полегат склон се спуснахме към речната долина. Пътят минаваше между дървета и през клонака вдясно зърнах бистър бързей. Реката беше спаднала, провираше се между наноси от пясък и чакъл, а на места се разстилаше като лъскава плащеница върху каменистото корито. Досам брега вировете синееха като небето. От пътя се разклоняваха отбивки към сводести каменни мостове, крушови дървета като свещници растяха край южните стени на селските каменни къщи и ниските каменни огради по синорите. Пътят продължи дълго нагоре по долината, после свърна и отново започна да се изкачва по склона, залъкатуши през кестеновите горички по стръмнината и накрая излезе на билото. В просвета между дърветата, далеч долу, блестеше на слънцето лентата на реката, разделяща двете армии. Поехме по каменистия военен път, прокаран наскоро по билото, и на север се откри поглед към двете планински вериги, които тъмнееха и зеленееха до снежната линия с бялнали се на слънцето върхове. После, когато пътят се изкачи още по-нагоре сред чукарите, видях трета, по-висока планинска верига, заснежена, тебеширенобяла, странно надиплена, а отвъд нея имаше още планини, тъй далечни, че не си сигурен виждаш ли ги, или не. Това бяха австрийските планини, такива при нас нямаше. Пътят описа дъга вдясно и в просвета между дърветата видях, че започва да се спуска. По него пъплеха пехота, камиони и мулета с планинска артилерия и докато слизахме, придържайки се встрани, виждах реката далеч долу, траверсите и релсите на линията, която се точеше край нея, стария железопътен мост, а по-далеч, в подножието на склона отвъд реката, разрушените къщи на градчето, което трябваше да превземем.

Беше се почти стъмнило, когато стигнахме долу и излязохме на главния път покрай реката.

[1] Снайперисти от италиански стрелкови полк, обучени за дълги преходи в пресечена местност. — Б.пр. ↑

Глава девета

Пътят гъмжеше от движение, а отстрани и отгоре беше така заслонен с маскировъчни мрежи, покрити с рогозки от слама и царевична шума, че напомняше вход към цирк или селище на туземци. Минахме бавно през този тунел от шума и излязохме на празното място при някогашната гара. Тук пътят следваше коритото на реката, а по високия бряг над него се беше окопала пехотата. Слънцето бе паднало ниско и докато карахме покрай брега, погледнах над него и видях как над билото, от другата страна на реката, австрийските наблюдателни балони се чернеят срещу залеза. Спряхме колите зад една тухларница. Пещите и няколко големи ями бяха пригодени за превързочни пунктове. Измежду лекарите имах трима познати. Главният лекар, майор, ми каза, че щом започне офанзивата и натоварят колите ни с ранени, ще трябва да ги изведем по тунела до главния път на билото, откъдето ще ги прехвърлят на други коли. Надяваше се, че пътят няма да се задръсти. Друг път нямаше. Бяха го замаскирали, понеже се виждаше от австрийския бряг. Тук, в тухларницата, насипът на реката ни засланяше от пушечния и картечния огън. През реката водеше само един полусрутен мост. Започнеше ли артилерийският обстрел, щяха да построят друг, а част от войските трябваше да прекосят реката при горния завой, където имаше брод. Майорът беше дребен човек със засукани мустаци, ветеран от кампанията в Либия[1], и имаше две нашивки за раняване. Увери ме, че ако всичко върви добре, ще гледа да ми издействува орден. Благодарих му и казах, че се надявам всичко да мине добре. Запитах няма ли някое по-голямо укритие за шофьорите и той ми даде един войник да ме заведе. Последвах го до укритието, което се оказа много удобно. Шофьорите го харесаха и аз ги оставих там. Майорът ме покани на чаша с него и още двама офицери. Пихме ром и се почувствувах сред приятели. Навън се стъмняваше. Запитах кога ще започне атаката и те ми казаха, че я очакват, щом се смрачи.

Върнах се при шофьорите. Те седяха в укритието и разговаряха, но когато влязох, млъкнаха. Дадох на всеки по пакет цигари „Македония“, от които тютюнът се изсипваше, защото бяха лошо напълнени, и преди да запалиш, трябваше да засучеш двата края на цигарата. Манера извади запалка и я подаде поред на всеки. Тя беше с формата на радиатор на фиат. Казах им какво бях научил.

— Защо не видяхме пункта, като слизахме? — попита Пасини.

— Той е точно след завоя, където се отклонихме.

— Голяма бъркотия ще стане на пътя — каза Манера.

— Тяхната артилерия ще ни такова таковата.

— Сигурно.

— Дали да не похапнем, господин лейтенант? Почне ли се, вече няма да можем.

— Ще отида да видя — казах аз.

— Може ли да пообиколим наоколо, или да стоим тук?

— По-добре стойте тук.

Върнах се в укритието на майора и той ми каза, че щом походната кухня пристигне, шофьорите на колите могат да отидат да получат топла храна. Щели да им дадат канчета, ако нямат. Казах, че навярно си имат. Върнах се да кажа на шофьорите, че пристигне ли храната, ще дойда да ги взема. Манера отвърна, че се надявал тя да пристигне, преди да е започнала артилерията. Не казаха нищо повече, докато излязох. И четиримата бяха механици и мразеха войната.

Излязох да погледна колите и да видя какво става, после се върнах в укритието при шофьорите. Седяхме на земята с гърбове, опрени на стената. Навън почти се беше стъмнило. Пръстта в укритието беше топла и суха, наместих се с гръб към стената и се отпуснах.

— Кой ще атакува? — запита Гавуци.

— Берсалиерите.

— Само берсалиерите ли?

— Мисля, че да.

— Тук няма достатъчно войска за истинска атака.

— Вероятно просто искат да отвлекат вниманието от мястото на истинското настъпление.

— Войниците, които ще атакуват, знаят ли това?

— Едва ли.

— Разбира се, че не — каза Манера. — Изобщо няма да тръгнат, ако знаят.

— Ами, ще тръгнат — каза Пасини. — Берсалиерите са глупаци.

— Те са храбри и дисциплинирани — казах аз.

— Да, здравеняци са и имат широка гръдна обиколка. Обаче са си глупаци.

— А гренадирите[2] са високи — пошегува се Манера.

Всички се засмяха.

— Бяхте ли там, tenente, когато отказали да атакуват, а после на всеки десет разстреляли един?

— Не.

— Истина е. После ги строили и изкарали всеки десети човек пред строя. Карабинерите ги разстреляли.

— Карабинерите! — каза Пасини и плю. — Ами тези гренадири? Всичките са над метър и осемдесет и пет. И не се вдигнали в атака.

— Ако никой не атакува, войната ще свърши — каза Манера.

— Но гренадирите не за това… Страх ги било. А всичките им офицери били от добри семейства.

— Някои от офицерите тръгнали напред сами.

— Един сержант убил двама офицери, които не искали да тръгнат.

— Но и някои от войниците тръгнали.

— Онези, които настъпили, после не ги строили, когато разстрелвали всеки десети човек.

— Един от тия, които карабинерите разстреляха, беше от моя край — каза Пасини. — Един едър, напет, тъкмо за гренадир. Все в Рим. Все с момичета. Все с карабинерите. — Той се засмя. — Сега пред къщата му стои часовой с щик и никой не може да влезе да види нито майка му, нито баща му, нито сестрите му, а на баща му отнеха гражданските права, не може дори да гласува. Законът вече не ги закриля. Който иска, може да си присвои имуществото им.

— Да не ставаха такива работи със семейството ти, никой нямаше да се вдигне в атака.

— Алпийските стрелци щяха да тръгнат. Полкът на Виктор Емануил също би атакувал. А и някои от берсалиерите.

— И берсалиерите се разбягаха веднъж. Сега гледат да се забрави.

— Не бива да ни позволявате да говорим така, tenente — Evviva I’esercito[3] — каза Пасини ехидно.

— Знам какво си говорите — казах аз, — но докато карате колите и спазвате реда…

— И не говорите пред другите офицери — завърши вместо мен Манера.

— Мисля, че трябва да доведем тази война докрай — казах аз. — Тя няма да свърши, ако престанем да се бием. Само ще стане по-лошо.

— От това по-лошо не може да стане — каза Пасини почтително. — От войната по-лошо няма.

— Поражението е по-лошо.

— Не ми се вярва. Какво е всъщност поражението? Отиваш си у дома.

— И те след теб. Вземат ти къщата, вземат ти сестрите.

— Не ми се вярва — каза Пасини. — Не могат да тръгнат след всеки. Нека всеки сам си брани къщата. Да не пуска сестрите си извън къщи.

— Или ще те обесят. Вземат те и пак — войник, но не в санитарните части, а в пехотата.

— Не могат да обесят всички.

— Една чужда нация не може насила да те направи войник — намеси се Манера. — При първото сражение всички се разбягвате.

— Като чехите.

— Не знаете какво е да си победен, затова си мислите, че не е толкова лошо.

— Tenente — обади се Пасини, — щом ни оставяте да говорим, чуйте. От войната по-лошо няма. Ние тук в санитарните части дори не можем да си представим какво е. Когато хората проумеят какво нещо е войната, те вече не могат да сторят нищо, за да я спрат, понеже обезумяват. Има някои хора, които никога няма да разберат. Има хора, които се боят от офицерите си. И тъкмо с тях се прави война.

— Знам, че е лошо нещо, но трябва да се доведе докрай.

— Край няма. Войната няма край.

— Има.

Пасини поклати глава.

— Войната не се печели, като победиш. Какво, като превземем Сан Габриеле? Какво, като вземем Карсо и Монфалконе, и Триест[4]? Ами после? Видяхте ли днес онези планини в далечината? Мислите ли, че можем да ги превземем всичките? Само ако австрийците престанат да се бият. Една от страните трябва да спре. Защо не спрем ние? Ако те дойдат в Италия, ще им омръзне и ще си тръгнат. Те си имат тяхна страна. Ама не, трябвало да се воюва.

— Цял оратор си.

— Нали мислим. Нали четем. Не сме селяни. Механици сме. А и селяните не са толкова глупави, че да вярват във войната. Всички мразят тази война.

— Страната се управлява от една класа, която е глупава, нищо не разбира и никога нищо няма да разбере. Затова водим тази война.

— Те правят пари от нея.

— Повечето не печелят нищо — каза Пасини. — Но са глупави. Правят го за нищо. От глупост.

— Я да мълчиш — каза Манера. — Много се разприказвахме дори за господин лейтенанта.

— На него му допада — каза Пасини. — Ще го убедим.

— Но засега млъкваме — каза Манера.

— Ще ядем ли вече, господин лейтенант? — попита Гавуци.

— Ще отида да видя — казах аз.

Гордини стана и излезе с мене.

— Да свърша някаква работа, господин лейтенант? Мога ли да помогна с нещо?

Той беше най-тихият от четиримата.

— Ела с мен, ако искаш, и ще видим — казах аз.

Навън беше тъмно и дългите снопове на прожекторите сновяха по планините. На нашия фронт имаше големи прожектори на камиони и понякога, като минавахме нощем край предните линии, виждахме такъв камион, отбил от пътя и спрял, а офицерът нарежда на изплашените си войници накъде да насочат светлината. Минахме през тухларницата и спряхме пред главния превързочен пункт. Над входа имаше малък навес от клони и нощният ветрец шумолеше в изсъхналите от слънцето листа. Вътре светеше. Главният лекар, майорът, говореше по телефона, седнал на сандък. Един от лекарите, по чин всичките капитани, ми каза, че атаката се отлагала с един час. Предложи ми чаша коняк. Върху дъсчените маси видях блесналите на светлината инструменти, легенчета, шишенца със стъклени запушалки. Гордини стоеше зад мен. Майорът остави телефона и стана.

— Започва се — каза той. — Отменят отлагането.

Погледнах навън — беше тъмно и австрийските прожектори шареха по планините зад нас. Тишината продължи още миг, после всички оръдия зад нас откриха огън.

— Започва се — каза майорът.

— Ами чорбата, господин майор? — попитах аз. Той не ме чу. Повторих въпроса си.

— Още не са я донесли.

Един голям снаряд изсвистя и избухна в тухларницата.

Малко по-късно се чу нов взрив, последван от трополенето на валящите парчета тухли и буци пръст.

— Няма ли нещо за ядене?

— Остана малко pasta asciutta — каза майорът.

— Давайте каквото имате.

Майорът каза нещо на един санитар, който изчезна в дъното на блиндажа и се върна с метална тенджера студени макарони. Подадох я на Гордини.

— Нямате ли сирене?

Майорът неохотно измърмори нещо на санитаря, който отново изчезна в дъното и се върна с четвъртинка сирене.

— Благодаря — казах аз.

— По-добре не излизайте.

Двама души донесоха нещо пред входа. Единият от носещите надзърна вътре.

— Внесете го — каза майорът. — Какво ви прихваща? Да не искате ние да излезем и да го вземем.

Двамата с носилката подхванаха човека под мишниците и за краката и го внесоха.

— Разрежете куртката — нареди майорът.

Той държеше парченце марля с пинцети. Двамата капитани съблякоха шинелите си.

— Излезте — каза майорът на санитарите.

— Хайде — подканих аз Гордини.

— По-добре изчакайте да свърши канонадата — подхвърли майорът през рамо.

— Хората са гладни — отвърнах аз.

— Както искате.

Излязохме и притичахме през тухларницата. Един снаряд избухна близо до речния бряг. Другия чухме едва когато падаше. Хвърлихме се на земята — пламък, взривът ни блъсна, облъхна ни миризма на опърлено, засвистяха отломки и заваляха тухли. Гордини скочи и затича към укритието, аз се втурнах след него с парчето сирене, посипано с тухлен прах. В укритието тримата шофьори пушеха, облегнати на стената.

— Заповядайте, патриоти — казах аз.

— Как са колите? — попита Манера.

— Наред са.

— Постреснаха ли ви, господин лейтенант?

— Стреснаха ме проклетите — признах си аз.

Извадих ножа си, отворих го, изтрих острието и остъргах напрашената повърхност на сиренето. Гавуци ми подаде тенджерата с макароните.

— Първо вие, господин лейтенант.

— Не, не — казах аз, — сложи я на земята. Ще ядем заедно.

— Нямаме вилици.

Изругах на английски. Нарязах сиренето и сложих парчетата върху макароните.

— Сядайте и почвайте — подканих ги.

Те седнаха и зачакаха. Бръкнах с пръсти и изтеглих нагоре стиска макарони. Те се проточиха и останаха наполовина вътре.

— По-високо, господин лейтенант.

Вдигнах докъдето ми стигаше ръката и краищата им увиснаха. Спуснах ги до устата си, налапах със всмукване макароните, задъвках, после отхапах от сиренето, сдъвках и него и сръбнах вино. То имаше вкус на ръждив метал. Върнах манерката на Пасини.

— Не струва — каза той. — Много дълго е престояло в манерката. Бях си я сложил в колата.

Четиримата ядяха, скупчили се над тенджерата, отмятаха глава назад и всмукваха провисналите краища. Аз още веднъж си напълних устата с макарони, после хапка сирене и глътка вино. Вън нещо избухна и разтърси земята.

— Четиристотин и двадесет милиметрово или минохвъргачка — каза Гавуци.

— В планината няма оръдия с такъв калибър — казах аз.

— Имат големи оръдия „Шкода“. Видях ямите.

— Триста и пет милиметрови.

Продължихме да ядем. Чу се покашляне, шум, като че потегли парен локомотив, и нов взрив разтърси земята.

— Това укритие не е дълбоко — каза Пасини.

— Беше от големите минохвъргачки.

— Да, господин лейтенант.

Доядох си парчето сирене с глътка вино. Сред шума различих покашляне, после познатото пуф-пуф-пуф, блясък, като че се отвори вратата на доменна пещ, рев, отначало бял, после преливащ в алена вихрушка. Поисках да си поема дъх, но дъхът ми бе секнал, усетих, че излизам от тялото си и летя, понесен от вихъра. Цялото ми същество отлиташе бързо, знаех, че съм умрял и че не се умира ей така, в миг, както сме си мислили. После увиснах, полетът спря и се плъзнах обратно. Поех дъх и дойдох на себе си. Разровена пръст, току пред главата ми — строшена греда. В главата ми бучеше и дочух плач. Като че ли някой крещеше. Опитах се да помръдна, но не можах. Надлъж по отсрещния бряг кънтяха откоси и единични изстрели. Разнесе се силно пращене, видях как светлинните снаряди се издигат, пръскат се, белите светлини увисват, излитат и още ракети, трещят бомби и в същия миг някой съвсем близо до мен каза: „Mamma mia! Oh, mamma mia!“ С теглене и гърчене успях да освободя краката си, извърнах се и го пипнах. Беше Пасини и когато го пипнах, той изкрещя. Лежеше с краката към мен и в проблясъците светлина видях, че и двата са премазани над коленете. Единият беше откъснат, другият се държеше само на сухожилията и част от панталона, гърчеше се и потрепваше като нещо отделно от тялото. Пасини си хапеше ръката и стенеше: „O, mamma mia, mamma mia!“, а после: „Dio te salve, Maria. Dio te salve, Maria. О, господи, застреляй ме, Исусе Христе, застреляй ме, mamma mia, mamma mia, пречиста Дево, пресвета Дева Марийо, застреляй ме. Не мога, не мога повече, Исусе, Богородице, не мога. Ооо!“, давеше се той, „Mamma, mamma mia“. После притихна, захапал ръката си, а откъснатият крак се гърчеше.

— Portaferirti[5] — викнах аз, свил длани на тръба. — Portaferiti!

Опитах се да допълзя до Пасини, за да му стегна краката с турникет, но не можех да мръдна. Опитах се пак и този път краката ми помръднаха. Успях да се примъкна назад с лакти. Пасини беше притихнал. Седнах до него, разкопчах куртката си и се опитах да раздера ризата си. Като не успях, захапах края, за да го порна. Тогава се сетих за навоите му. Аз носех вълнени чорапи, но Пасини беше с навои. Всички шофьори носеха навои. Пасини беше останал с един крак. Докато развивах навоя, разбрах, че е безполезно да му правя турникет, защото е вече мъртъв. Проверих и се уверих, че е мъртъв. Трябваше да намеря другите трима. Надигнах се да седна и нещо се превъртя в главата ми като тежестите в клепачите на куклите и ме удари в очните дъна. Усещах краката си топли и влажни, отвътре обувките ми също бяха топли и влажни. Разбрах, че съм ранен, наведох се и сложих ръка на коляното си. Коляното го нямаше. Ръката ми потъна, коляното ми се беше смъкнало към пищяла. Изтрих ръката си в ризата, надолу бавно пропълзя светлина, погледах краката си и много се изплаших. Господи, казах си, измъкни ме оттук! Ала знаех, че има още трима. Шофьорите бяха четирима. Пасини беше мъртъв. Значи оставаха трима. Някой ме подхвана под мишниците, друг улови краката ми.

— Има още трима — казах аз. — И един мъртъв.

— Аз съм Манера. Отидохме за носилка, но нямаше. Как сте, господин лейтенант?

— Къде са Гордини и Гавуци?

— Гордини го превързват в пункта. Гавуци ви държи краката. Хванете се за врата ми, господин лейтенант. Тежко ли сте ранен?

— В крака. Как е Гордини?

— Добре е. Беше мина. От голяма минохвъргачка.

— Убиха Пасини.

— Да, убиха го.

Наблизо падна снаряд, двамата ме изтърваха и се хвърлиха на земята.

— Извинявайте, господин лейтенант — каза Манера. — Дръжте се за врата ми.

— Ако пак ме изтървете?

— Уплашихме се, затова.

— Не сте ли ранени?

— И двамата, но леко.

— Гордини ще може ли да кара?

— Едва ли.

Преди да стигнем до пункта, те пак ме изпуснаха.

— Негодници! — изругах ги аз.

— Извинявайте, господин лейтенант — каза Манера. — Повече няма да ви изпускаме.

На земята в тъмното пред пункта лежахме много ранени. Внасяха едни, изнасяха други. Всеки път, когато завесата на вратата се повдигаше, за да вкарат или изкарат някого, виждах светлината вътре. Мъртвите бяха положени настрана. Лекарите работеха със запретнати ръкави и бяха окървавени като касапи. Не достигаха носилки. Някои от ранените стенеха, но повечето мълчаха. Вятърът шумолеше в навеса от листак пред входа на превързочния пункт, нощта се захлаждаше. Непрекъснато идваха санитари, оставяха носилките на земята, разтоварваха ги и пак тръгваха. Манера доведе един санитар, който ми сложи превръзки на краката. Раните ми били така набити с пръст, обясни той, че почти нямало кръвоизлив. Щели да се занимаят с мене възможно най-скоро. И се върна в помещението. Гордини не можел да кара, обясни Манера. Счупване в рамото, а и главата му пострадала. Отначало не го боляло много, но сега рамото му се схванало. Той остана да седи до една от тухлените стени. Манера и Гавуци натовариха колите си с ранени и потеглиха. Те можеха да шофират. Англичаните пристигнаха с три санитарни коли, с по двама души във всяка. Гордини, който силно беше пребледнял и изглеждаше много зле, доведе един от техните шофьори.

— Тежко ли сте ранен? — надвеси се над мен англичанинът. Беше висок и носеше очила със стоманена рамка.

— В краката…

— Надявам се, че не е сериозно. Искате ли една цигара?

— Благодаря.

— Казаха ми, че сте загубили двама шофьори.

— Да. Единия го убиха, другият е този, който ви доведе.

— Какъв лош късмет. Искате ли да вземем колите?

— Тъкмо за това щях да ви помоля.

— Ще се погрижим за тях и ще ги докараме във вилата. Двеста и шест, нали?

— Да.

— Хубаво място. Виждал съм ви тук-там. Казаха ми, че сте американец.

— Да.

— Аз съм англичанин.

— Не може да бъде!

— Да, англичанин. А вие за италианец ли ме взехте? Имаше няколко италианци в една от нашите части.

— Добре ще е да вземете колите — казах аз.

— Ще ви ги върнем в пълен ред. — Той се изправи. — Това ваше момче много настояваше да дойда да ви видя — потупа той Гордини по рамото. Гордини трепна и се усмихна. Англичанинът заговори бързо на безупречен италиански: — Всичко е наред. Разбрахме се с вашия лейтенант. Ще откараме двете коли. Не се тревожете. — После добави: — Трябва да направя нещо да ви измъкна оттук. Ще поговоря със сахибите хирурзи. Ще ви вземем с нас.

Той се запъти към пункта, като стъпваше внимателно между ранените. Видях как одеялото на входа се отмести, блесна светлина и той влезе.

— Той ще се погрижи за вас, tenente — каза Гордини.

— Ти как си, Франко?

— Добре.

Той седна до мене. След малко одеялото на входа пак се повдигна и отвътре излязоха двама санитари заедно с високия англичанин. Той ги доведе при мен.

— Ето го американския tenente — каза той на италиански.

— Предпочитам да изчакам — казах аз. — Има много по-тежко ранени от мен. Нищо ми няма.

— Хайде, хайде, не се правете на герой — пресече ме той и продължи на италиански: — Вдигайте внимателно, особено краката. Той е законният син на президента Уилсън.

Те ме вдигнаха и внесоха в санитарния пункт. Оперираха на всички маси. Дребният майор ме изгледа свирепо. После ме позна и ми махна щипците.

— Ҫa va bien?[6]

— Ҫa va![7]

— Аз го доведох — каза високият англичанин на италиански. — Той е единственият син на американския посланик. Ще полежи тук, докато се занимаете с него. После ще го откарам с първия си курс. — Той се надвеси над мен. — Отивам да им кажа да приготвят книжата ви, така ще ускорим нещата.

Той се наведе, за да мине през вратата, и излезе. Майорът разглоби щипците и ги пусна в едно легенче. Гледах го в ръцете. Започна да бинтова. После санитарите вдигнаха ранения от масата.

— Дайте ми американския лейтенант — каза един от младшите лекари.

Сложиха ме на масата. Тя беше твърда и хлъзгава. Миришеше силно на лекарства, усещаше се и сладникавият мирис на кръв. Свалиха ми панталона и капитанът, без да спира работата си, започна да диктува на асистиращия го фелдшер:

— Многобройни повърхностни рани по лявото и дясното бедро, лявото и дясното коляно и дясното стъпало. Дълбоки наранявания на дясното коляно и дясното стъпало. Разкъсвания по кожата на главата (той натисна с пръсти: „Боли ли?“ — „Ох! Да!“), възможна е фрактура на черепа. Ранен при изпълнение на служебния си дълг. Това е, за да не ви изправят пред военен съд за предумишлено самонараняване — поясни той. — Искате ли глътка коняк? Как се подредихте така? Да не сте искали да се самоубиете? Антитетанус, моля, и сложете в картата кръстчета на двата крака! Благодаря. Сега малко почистване, промиване и ще ви бинтовам. Кръвта ви се съсирва чудесно.

Фелдшерът вдигна очи, от картона.

— Причина за травмите?

Лекарят:

— От какво са раните?

Аз, със затворени очи:

— Мина.

Лекарят, като разтваряше раните и правеше нещо, което ми причиняваше остра болка:

— Сигурен ли сте?

Аз, като се стараех да лежа спокойно, чувствувайки как ми се обръща стомахът всеки път, когато той срязва месото:

— Да, струва ми се.

Лекарят, откривайки нещо, което го заинтересува:

— Парчета от неприятелска мина. Ако искате, ще сондирам и по-дълбоко, за да видя дали има и други, но мисля, че не е необходимо. Сега да намажа и… Какво, щипе ли? Много добре, по-късно ще видите какво значи болка. Тя не е започнала още. Донесете му коняк. Докато сте в шок, болката не е тъй остра. Всичко върви добре, няма защо да се тревожите, освен ако не се инфектира, а сега рядко стават инфекции. — Как е главата ви?

— Не питайте!

— Тогава не пийте много коняк. Ако има фрактура, не желаете да си докарате и възпаление, нали? А тука боли ли ви?

Облях се в пот и изпъшках.

— Май че наистина има фрактура. Ще ви бинтовам и не си въртете много главата насам-натам.

Той ме превърза, пипаше бързо, превръзката стана хубава, нямаше да се разхлаби.

— Готово. Добра сполука и Vive la France![8]

— Той е американец — каза един от другите военни лекари.

— Не казахте ли, че е французин? Говори френски. Виждал съм го по-рано. Все мислех, че е французин. — Той изпи половин чаша коняк.

— Дайте насам нещо по-сериозно. И пригответе още серум против тетанус.

Лекарят ми махна с ръка. Вдигнаха ме и когато ме изнесоха, одеялото, което закриваше входа, се плъзна по лицето ми. Навън фелдшерът приклекна на земята до мен.

— Фамилия? — запита той тихо. — Презиме и име? Чин? Място на раждане? Кой набор? Коя част? — И тъй нататък. — Съчувствувам ви заради главата, tenente. Дано сте по-добре. Ще ви изпратя с английската санитарна кола.

— Добре съм. Благодаря ви.

Болката, за която бе споменал лекарят, започваше и вече не обръщах внимание какво става наоколо. След малко английската линейка пристигна, положиха ме на носилка, дигнаха я наравно с отвора на колата и ме вкараха вътре. На носилката до моята лежеше друг ранен и изпод бинтовете се подаваше само восъчножълтият му нос. Той дишаше много тежко. Повдигнаха и натикаха още две носилки в ремъците над нас. Появи се високият английски шофьор и надникна в колата.

— Ще карам внимателно. Няма да друса много.

Чух как моторът заработи, усетих как англичанинът се качва и сяда, освобождава ръчната спирачка, отпуска съединителя и потегляме. Лежах неподвижно и се оставих на болките.

По пътя имаше много движение и колата вървеше бавно, понякога спираше, понякога при завой се връщаше назад, след това се заизкачва бързо. Усетих, че нещо ми капе. Отначало бавно, после капките зачестиха и се превърнаха в струйка. Викнах на шофьора. Той спря колата и погледна през прозорчето зад седалката си.

— Какво има?

— Човекът в носилката над мен има кръвоизлив.

— Скоро ще се изкачим. Не мога да извадя носилката сам.

Той подкара отново. Струята не секваше. Не можех да видя в тъмното от коя част на платното се стича. Опитах се да се поизместя, за да не пада отгоре ми. Там, където беше текла, ризата ми беше топла и лепкава. Усещах студ, кракът така ме болеше, че ми прилошаваше. Скоро струйката изтъня и пак — капка по капка. Платното над мен се размърда, сякаш човекът в него се настани по-удобно.

— Как е той? — запита англичанинът. — Почти се изкачихме.

— Мисля, че умря — отвърнах аз.

Сега капеше едва-едва, като от ледена висулка след залез слънце. Студено беше в колата, която все се изкачваше в нощта. На поста при билото извадиха горната носилка, пъхнаха друга и ние продължихме.

[1] Колониалната война (1911–1912 г.), в която Италия иска да отнеме на Турция Триполитания и Киренайка; завършва с Лозанския мирен договор, с които Турция отстъпва Либия на Италия. — Б.пр. ↑

[2] Първоначално гренадири, войници, които хвърлят гранати, а по-късно елитни части от италианската пехота. — Б.пр. ↑

[3] Да живее армията (ит.). — Б.пр. ↑

[4] Преди Първата световна война град Триест принадлежи на Австро-Унгария. — Б.пр. ↑

[5] Санитари (ит.). — Б.пр. ↑

[6] Добре ли сте? (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Добре съм! (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Да живее Франция! (фр.) — Б.пр. ↑

Глава десета

В отделението на полевата болница ми казаха, че следобед ще имам посещение. Денят беше горещ и в стаята летяха много мухи. Моят ординарец беше нарязал ивици хартия и ги беше вързал за една пръчка, за да пъди с нея мухите. Аз ги гледах как кацат по тавана. Когато той престана да ги гони и задряма, те се върнаха, аз ги издухвах, но накрая покрих лицето си с ръце и също задрямах. Беше много горещо и когато се събудих, краката ме сърбяха. Събудих ординареца и той поля превръзките с минерална вода. От това леглото стана влажно и прохладно. Будните в отделението си говореха. Следобедните часове минаваха спокойно. Сутрин трима санитари и един доктор обикаляха поред леглата, вдигаха ни и ни носеха в амбулаторията, за да оправят леглата, докато ни сменят превръзките. Посещенията в амбулаторията бяха неприятни, но едва по-късно узнах, че леглата могат да се оправят и без да се вдигат болните. Ординарецът ми беше излял водата, леглото беше прохладно и приятно и тъкмо му обяснявах къде ме сърбят стъпалата на краката, за да ме почеше, когато един от лекарите доведе Риналди. Той се втурна към мен, надвеси се и ме целуна. Забелязах, че е с ръкавици.

— Как си, бебчо? Как се чувствуваш? Нося ти това. — Беше бутилка коняк. Ординарецът подаде стол и той седна. — Също и добри новини. Представен си за отличие. Опитват се да ти издействуват сребърен орден, но може би ще получиш само бронзов.

— За какво?

— Като тежко ранен. Положението е следното: ако докажеш, че си извършил подвиг, ще получиш сребърния. Иначе — бронзов. Кажи ми точно какво стана. Извърши ли подвиг?

— Не — казах аз. — Раниха ме както ядях сирене.

— Не се шегувай. Все си извършил някакво геройство, било преди, било след това. Спомни си добре.

— Не съм.

— Не си ли пренесъл на гръб някого? Гордини твърди, че си пренесъл няколко души, но майорът от превързочния пункт каза, че било невъзможно. Той трябва да подпише предложението за награда.

— Не съм носил никого. Не можех да се помръдна.

— Това няма значение — каза Риналди и си свали ръкавиците. — Мисля, че все пак ще издействуваме сребърен. Не си ли отказал да ти дадат първа помощ преди другите?

— Не много твърдо.

— Няма значение. Ами раните ти? Ами твоята храброст и това, че все искаше да си на първа линия? Освен това операцията сполучи.

— Успяха ли да форсират реката?

— И още как. Взели са почти хиляда пленници. Има го в бюлетина. Не си ли го чел?

— Не.

— Ще ти го донеса. Истински coup de main[1].

— Как вървят работите при вас?

— Блестящо. Всичко върви блестящо. Всички се гордеем с теб. Кажи ми точно как стана. Сигурен съм, че ще получиш сребърния. Хайде разказвай. Кажи ми всичко. — Той млъкна и се замисли. — Може би ще получиш орден и от англичаните. Там е имало и един англичанин. Ще отида да го потърся и ще го помоля да те препоръча. Той сигурно може да направи нещо. Боли ли те много? Пийни! Ординарец, донеси един тирбушон! Да беше ме видял как изрязах на един три метра черва, този път по-добре от всякога. Заслужава да се опише в „Ланцет“. Ти ще ми го преведеш и аз ще го изпратя в редакцията. От ден на ден все повече напредвам. Горкият, как се чувствуваш, бебчо? Къде е този проклет тирбушон? Ти така храбро и спокойно понасяш всичко, че забравям колко те боли.

Той плесна с ръкавиците си по ръба на леглото.

— Ето тирбушона, signor tenente — каза ординарецът.

— Отпуши тази бутилка. Донеси чаша. Глътни това, бебчо. Как е горката ти глава? Прегледах какво са вписали в картона. Нямаш счупване. Лекарят от поста за първа помощ е бил касапин. Да бях аз, нямаше да ти причиня никаква болка. При мен никого не го боли. Вече така работя. От ден на ден все по-леко и по-хубаво. Извини ме, че приказвам толкова, бебчо, но съм разстроен, че те виждам тъй тежко ранен. Хайде, изпий това. Хубаво е. Петнадесет лири струва. Как няма да е хубаво! Пет звезди. Щом изляза оттук, отивам да намеря англичанина и той ще ти издействува един английски медал.

— Не ги раздават току-тъй.

— Скромничиш. Ще пратя нашия офицер за свръзка. Той умее да се оправя с англичаните.

— Виждал ли си мис Баркли?

— Ще ти я доведа. Ей сега ще отида да я доведа.

— Не си отивай — казах аз. — Разкажи ми за Гориция. Как са момичетата?

— Няма момичета. Две седмици, откакто не са ги сменяли. Вече не ходя там. Безобразие! Това вече не са момичета, а бойни другари.

— Съвсем никак ли не ходиш?

— Отбивам се колкото да видя няма ли нещо ново. Ей тъй, пътем. Всички питат за теб. Безобразие е, дето ги държат толкова дълго, че ставаме приятели.

— Може би няма вече желаещи да идват на фронта.

— Разбира се, че има. Толкова много момичета има. Просто лоша организация. Пазят ги за тиловаците, дето се крият на топличко.

— Горкият Риналди — казах аз, — сам-самичък на война, и без нови момичета.

Риналди си наля още една чаша коняк.

— Няма да ти навреди, бебчо. Вземи я ти.

Изпих коняка и почувствувах как по цялото ми тяло се разлива топлина. Риналди отново наля. Сега беше по-спокоен. Вдигна чашата.

— За твоите славни рани. За сребърния медал. Кажи ми, бебчо, не ти ли идва да побеснееш, като лежиш така през цялото време в тази горещина?

— Понякога.

— Не мога да си представя да лежа така. Бих пощурял.

— И така си щур.

— Искам по-скоро да си дойдеш. Няма при кого да се връщам след нощните похождения. Няма кого да закачам. Няма кой да ми дава пари назаем. Няма побратим и другарче в стаята. Защо ти трябваше да те раняват?

— Сега можеш да закачаш свещеника.

— Свещеника ли? Че аз не го закачам. Капитанът го закача. На мен ми е симпатичен. Така и така трябва да имаме свещеник, по-добре нашият, отколкото друг. Той ще дойде да те види. Прави големи приготовления.

— Много ми е симпатичен.

— Знаех си. Понякога си мисля, че ти и той сте малко така. Знаеш как.

— Нищо не мислиш.

— Напротив, понякога мисля. Малко като онзи от бригадата „Анкона“, дето излязъл с номера „На̀ ти една бомбичка, неприятелче!“

— Върви по дяволите!

Той стана и си сложи ръкавиците.

— Обичам да те дразня, бебчо. Въпреки твоя свещеник и твоята малка англичанка всъщност си като мен.

— Нищо подобно.

— Да, да, приличаме си. Ти си италианец по душа. Целият огън и дим, а отвътре нищо. Само се правиш на американец. Ние сме братя и се обичаме.

— Не прави глупости, докато ме няма — казах аз.

— Ще ти изпратя мис Баркли. По-добре се разбираш с нея, когато ме няма. По-невинен си, по-мил.

— Я ме остави намира.

— Ще ти я изпратя. Твоята прекрасна хладна богиня. Английска богиня. Господи, с такава жена какво може да прави човек, освен да я обожава. Една англичанка става ли за друго?

— Ти си циничен и неграмотен хахо.

— Какъв съм?

— Неграмотен жабар.

— А ти си сантиментален жабар.

— Ти си прост. Глупак си. — Видях, че се засегна, и продължих: — Невежа. Невеж глупак.

— А, така ли? Слушай какво ще ти кажа за твоите добродетелни богини. Има само една разлика между добродетелното момиче и жената. За момичето е болезнено. Друга разлика няма. Това знам аз! — плесна той пак с ръкавиците си по леглото. — И на това отгоре не си сигурен дали на момичето ще му хареса.

— Не се сърди.

— Не се сърдя. Казвам ти го, бебчо, за твое добро. За да ти спестя неприятности.

— Това ли е наистина единствената разлика?

— Да, но милиони глупаци като тебе не го знаят.

— Колко си мил, че ме уведомяваш.

— Да не се караме, бебчо. Твърде много те обичам. Само че не се прави на глупак.

— Ще бъда умен като теб.

— Не се сърди, бебчо. Хайде, засмей се. Пийни една глътка. Наистина трябва да тръгвам.

— Все пак ти си добро момче.

— Ето, видя ли? Всъщност сме сродни души. Бойни другари. Целуни ме за довиждане.

— Не ставай лигав.

— Просто не съм сдържан като теб.

Почувствувах дъха му до лицето си.

— Довиждане. Скоро пак ще дойда.

Дъхът му се отдалечи.

— Няма да те целуна, щом не щеш. Ще ти изпратя твоята англичанка. Довиждане, бебчо. Конякът е под кревата. Бързо да оздравяваш!

И той си отиде.

[1] Блестящ удар (фр.). — Б.пр. ↑

Глава единадесета

Свещеникът дойде привечер. Току-що бяха прибрали купите, в които ни даваха супата, аз лежах и гледах редиците легла и как вън пред прозореца вечерният ветрец поклаща върхарите. Със свечеряването откъм прозореца полъхваше прохлада. Мухите бяха накацали по тавана и по голите електрически крушки. Запалваха ги само когато докарваха някого нощем или когато се налагаше да правят нещо. Като гледах как след здрача става тъмно, за да си остане тъмно до сутринта, ми се струваше, че пак съм малък. Все едно, че ме бяха сложили в леглото след ранната вечеря. Ординарецът се зададе между леглата и спря до мен. С него имаше още някой. Беше свещеникът. Стоеше дребничък, мургав и смутен.

— Как сте? — попита ме той и остави няколко пакета на пода до леглото.

— Добре, отче.

Той седна на стола, който бяха донесли за Риналди, и погледна смутено през прозореца. Лицето му изглеждаше уморено.

— Съвсем за малко съм — каза той. — Късно е.

— Не, не е късно. Как са другите от столовата?

Той се усмихна.

— Шегуват се с мен както винаги. — И в гласа му имаше умора. — Слава богу, всички са здрави. Много се радвам, че сте по-добре. Боли ли ви още?

Изглеждаше много уморен, а аз не бях свикнал да го виждам уморен.

— Вече не.

— Липсвате ми в столовата.

— И на мен ми се иска да съм там. Винаги ми е било приятно да разговаряме.

— Донесох ви някои дреболии — каза той и взе пакетите. — Това е мрежа против комари. А това — бутилка вермут. Обичате ли вермут? Ето и английски вестници.

— Моля ви, отворете ги.

Той се зарадва и започна да разопакова нещата. Разгънах мрежата за комари. Той вдигна бутилката вермут, за да я видя, после я остави на пода до леглото. Измъкнах един вестник от снопа, извърнах се към слабата светлина, която идваше от прозореца, и успях да прочета заглавието. Беше „Нюс ъв дъ Уърлд“[1].

— Другите са илюстровани — каза той.

— Ще ги прочета с голямо удоволствие — казах аз. — Откъде ги набавихте?

— Пратих да ги вземат от Местре. Ще ми донесат още.

— Колко мило, че дойдохте, отче. Ще изпиете ли чаша вермут?

— Благодаря, не искам. Той е за вас.

— Не, не, пийнете.

— Е, добре, другия път ще донеса още.

Ординарецът донесе чаши и отвори бутилката, но счупи тапата и натика част от нея навътре. Видях, че свещеникът се огорчи, но каза:

— Нищо. Няма значение.

— За ваше здраве, отче!

— За вашето оздравяване!

Пихме, а после, без да оставяме чашите, се погледнахме. Имало бе случаи да разговаряме като приятели, но тази вечер не вървеше.

— Какво ви е, отче? Изглеждате много уморен.

— Уморен съм, а нямам право да бъда.

— От жегата е.

— Не, още е пролет. Чувствувам се угнетен.

— Не можете да понасяте войната.

— Мога, но я ненавиждам.

— И аз не я обичам.

Той поклати глава и погледна през прозореца.

— На вас не ви пречи. Вие не я виждате. Извинете ме, зная, че сте ранен.

— Това беше случайност.

— Макар че сте ранен, не я виждате. Можете да ми вярвате. И аз самият не я виждам, но я чувствувам… донякъде.

— Тъкмо за тава говорехме, когато ме раниха. Пасини говореше.

Свещеникът остави чашата си. Мислеше за друго.

— Познавам ги, защото съм като тях.

— И все пак сте друг.

— Да, но всъщност съм като тях.

— Офицерите нищо не виждат.

— Не всички. Между тях има твърде чувствителни и те са по-нещастни от когото и да било от нас.

— Повечето не са.

— Това не е от възпитанието, нито от парите. Друго нещо е. Дори и да имаха възпитание или пари, хора като Пасини не биха станали офицери. Аз не бих искал да съм офицер.

— Но имате офицерски чин. И аз съм офицер.

— В действителност не съм. А вие дори не сте италианец. Чужденец сте. Но сте по-близо до офицерите, отколкото до войниците.

— Каква е разликата?

— Трудно ми е да обясня. Има хора, които са готови да воюват. В нашата страна има много такива. А има други, които не желаят.

— Но първите ги заставят.

— Да.

— А аз им помагам.

— Вие сте чужденец. Вие сте идеалист.

— А тези, които са против войната? Могат ли да я спрат?

— Не зная.

Той пак се загледа през прозореца. Наблюдавах лицето му.

— Нима са успели някога да спрат войната?

— Те не са достатъчно организирани, за да спрат хода на нещата, а сполучат ли да се организират, техните водачи ги предават.

— Значи е безнадеждно?

— Никога не е безнадеждно. Но аз понякога губя надежда. Мъча се да се надявам, но невинаги успявам.

— Но войната може да свърши.

— Надявам се.

— Какво ще правите тогава?

— Ако е възможно, ще се върна в Абруци.

Мургавото му лице изведнъж се проясни.

— Обичате ли Абруци?

— Да, много.

— В такъв случай трябва да отидете.

— Преголямо щастие ще е за мен. Да мога да живея там, да обичам бога и да му служа.

— И да ви почитат — казах аз.

— Да, и да ме почитат. Защо не?

— И аз тъй казвам, защо не?

— То не е най-важното. Но там, в моя край, хората тачат бога. За тях той не е празна измислица.

— Разбирам.

Той ме погледна и се усмихна.

— Разбирате, но не го тачите.

— Не.

— Не изпитвате ли поне малко обич към него?

— Понякога, нощем, изпитвам страх.

— А трябва да изпитвате любов.

— Не съм по любовта.

— Как да не сте! Но тези ваши нощи, за които сте ми разказвали. Това не е любов. То е само страст и похот. Любовта е да искаш да направиш нещо за онзи, когото обичаш. Да се пожертвуваш. Да му служиш.

— Не обичам така.

— Ще обикнете. Зная, че ще обикнете. Тогава ще бъдете щастлив.

— И така съм щастлив. Винаги съм бил щастлив.

— Това е друго. Само когато го изпитате, ще знаете какво е.

— Добре, ако го изпитам, ще ви кажа.

— Много дълго стоях и много говорих — разтревожи се той. Беше искрен.

— Не, не си тръгвайте. А да обичаш жена? Ако обичам истински една жена, така ли ще бъде?

— Това не зная. Никога не съм обичал жена.

— А майка си?

— Да, сигурно съм обичал майка си.

— Винаги ли сте обичали бога?

— Още от дете.

— Аха — промълвих аз. Не знаех какво да кажа. — Вие сте добро момче.

— Да, момче съм — съгласи се той. — Но вие ме наричате „отче“.

— От учтивост.

Той се усмихна.

— Наистина трябва да си ходя. Нещо, което да направя за вас? — попита той с надежда.

— Не, стига ми да разговаряме.

— Ще предам вашите поздрави в столовата.

— Благодаря за хубавите подаръци.

— Няма защо!

— Елате пак да ме видите.

— Добре. Всичко хубаво — потупа ме той по ръката.

— Довиждане — казах аз на италиански.

— Чао! — повтори той.

В стаята беше тъмно и ординарецът, който през цялото време беше седял на леглото в краката ми, стана и излезе с него. Обичах го много и се надявах да се върне в Абруци. В офицерския стол му тровеха живота и той понасяше това достойно, но си мислех как би живял в родния си край. Беше ми разказвал, че в Капракота, в реката до самия град, имало пъстърва. Забранено било да се свири на флейта нощем. Младежите правели серенади, но флейтата била забранена. „Защо?“ — бях попитал аз. Защото било лошо за девойките да слушат флейта нощем. Селяните ти казвали „дон“ и сваляли шапка, когато минаваш. Баща му всеки ден ходел на лов и се отбивал при селяните да похапне. Това било чест за тях. Чужденец не можел да ходи на лов, ако не представи свидетелство, че никога не е бил арестуван. Към Гран Сасо д’Италия имало мечки, но било далеч. Акуила бил красив град. Лете нощите били хладни, а като абруцинската пролет нямало в цяла Италия. Но най-хубаво било наесен, като тръгнеш на лов из кестеновите гори. Пернатият дивеч бил много вкусен, защото се хранел с грозде, и нямало нужда да носиш храна, защото за селяните било чест да им влезеш в къщата и да споделиш трапезата им. След малко заспах.

[1] Английски книжен, филмов и музикален преглед. — Б.пр. ↑

Глава дванадесета

Стаята беше дълга, с прозорци отдясно, а в другия край имаше врата към превързочната. Редицата легла, където беше и моето, гледаше към прозорците, а другата, под прозорците — към стената. Легнех ли на лявата си страна, виждах вратата на превързочната. В дъното имаше още една врата, от която понякога влизаха хора. Когато някой умираше, ограждаха леглото с параван, за да не го виждат другите как умира. Само обувките и навоите на лекарите и санитарите се показваха отдолу под паравана и понякога преди края се чуваше шепот. После свещеникът излизаше иззад паравана, а санитарите отново влизаха и след малко излизаха оттам, изнасяйки умрелия, покрит с одеяло, минаваха по пътеката между леглата, някой сгъваше паравана и го прибираше.

Сутринта майорът, завеждащ отделението, ме попита мисля ли, че бих могъл да пътувам на другия ден. Казах, че мога. Тогава, обясни той, щели да ме натоварят на влака рано сутринта, за да пътувам, докато е още хладно.

Вдигнат ли те от леглото, за да те пренесат в превързочната, можеш да погледнеш през прозореца и да видиш пресните гробове в градината. Един войник седеше пред вратата, която водеше към двора, правеше кръстове и изписваше на тях името, чина и полка на онези, които погребваха в градината. През свободното си време той услужваше на ранените и ми направи запалка от гилза на патрон за австрийска карабина. Лекарите бяха внимателни и изглеждаха много способни. Бързаха да ме изпратят в Милано, където имаха по-добра рентгенова апаратура и където след операцията можели да ми правят процедури за рехабилитация. Аз самият също исках да отида в Милано. Бързаха да ни изпишат и да ни прехвърлят в тила, защото, почнеше ли офанзивата, щяха да имат нужда от всички легла.

Вечерта, преди да напусна полевата болница, Риналди ме посети заедно с майора от нашия стол. Казаха ми, че ще бъда настанен в една току-що открита американска болница в Милано. Щели да пристигнат и няколко американски санитарни отряда — тази болница щяла да бъде за тях и за всички американци, служещи в италианската армия. В Червения кръст те бяха много. Съединените щати бяха обявили война на Германия, но не и на Австрия.[1]

Италианците бяха уверени, че САЩ ще обявят война и на Австрия, затова много се радваха, щом пристигнаха някакви американци, пък дори и от Червения кръст. Попитаха ме дали смятам, че президентът Уилсън ще обяви война на Австрия, и аз казах, че това е въпрос на дни. Не знаех какво точно имахме против Австрия, но ми се струваше логично да обявим война и на нея, щом сме обявили на Германия. Питаха ме дали ще обявим война и на Турция. Отговорих, че не ми се вярва. Турция, казах аз, е нашата национална птица, но от каламбура[2], преведен на италиански, не излезе нищо, те очевидно не го разбраха и ме изгледаха тъй подозрително, че аз казах, да, навярно ще обявим война на Турция. А на България? Бяхме пили по няколко чашки коняк и аз отговорих, да, дявол да го вземе, и на България, а също и на Япония.[3] Чакай, възразиха те, нали Япония е съюзник на Англия. Да, но на тези проклети англичани не може да им се вярва. Японците искат Хавайските острови, казах аз. Къде са Хавайските острови? В Тихия океан. Защо ги искат японците? Те всъщност изобщо не ги искат, обясних аз. Това са приказки. Японците са чудесни дребни хорица, обичат танците и леките вина. Като французите, додаде майорът. Ще си вземем Ница и Савоя[4] от французите. Ще вземем Корсика и целия адриатически бряг, каза Риналди. Италия ще си възвърне величието на древния Рим, каза майорът. Не обичам Рим, възразил аз. Горещо е и има много бълхи. Не обичаш Рим ли? Не, не обичам Рим. Но Рим е майката на народите. Да, но не мога да забравя как Ромул бозае от Тибър. Какво? Нищо. Хайде да отидем всички в Рим. Да заминем тази вечер за Рим и да не се връщаме повече. Рим е хубав град, каза майорът. Бащата и майката на народите, казах аз. Roma е от женски род, каза Риналди, и не може да бъде бащата. Тогава кой е бащата? Свети дух ли? Не богохулствувай. Не богохулствувам, искам да разбера. Ти си пиян, бебчо. А кой ме напи? Аз те напих, каза майорът. Напих те, защото те обичам и защото Америка влезе във войната. Така влезе, че няма излизане, казах аз. Утре заминаваш, бебчо, намеси се Риналди. За Рим, обясних аз. Не, за Милано. За Милано, каза майорът, за „Кристал палас“ и „Кова“, за „Кампари“ и „Бифи“ в Галерията. Щастливец! В „Гран Италия“, казах аз, където ще взема пари на заем от Джордж. В „Ла Скала“, каза Риналди. Ще ходиш и в „Ла Скала“. Всяка вечер, обявих аз. Няма да можеш да си го позволиш всяка вечер, каза майорът. Билетите са много скъпи. Ще подпиша чек за сметка на дядо си, казах аз. Какво ще подпишеш? Чек. Той ще трябва да плати, ако не иска да ме вкарат в затвора. Мистър Кънингъм в банката няма да ми откаже. Аз живея от чекове. Може ли един дядо да остави да затворят патриотичния му внук, който умира, за да живее Италия? Да живее американският Гарибалди, каза Риналди. Да живеят чековете, казах аз. По-тихо, предупреди майорът. Вече няколко пъти ни правиха забележки. Наистина ли тръгваш утре, Федерико? Нали ви казвам, че отива в американската болница, обясни Риналди. При хубавите сестри. Не като нашите брадати санитари във фронтовия лазарет. Да, да, каза майорът, знам, отива в американската болница. Нямам нищо против брадите им, казах аз. Който иска да си пусне брада — нека. Защо не си пуснете брада, майоре? Няма да може да влезе в противогаза. Ще влезе, всичко може да влезе в противогаза. Повръщал съм в моя. Не вдигай толкова шум, бебчо, каза Риналди. Всички знаем, че си бил на фронта. О, скъпи бебчо, какво ще правя, като заминеш? Време е да си ходим, каза майорът. Започват сантименталности. Слушай, имам една изненада за теб. Твоята англичанка, сещаш се, нали? Онази, дето ходеше при нея всяка вечер в болницата? И тя отива в Милано. Тя и още една отиват в американската болница. Още не са пристигнали сестрите от Америка. Приказвах днес с началника на техния riparto[5]. Държали прекалено много жени на нашия фронт. Връщат някои в тила. Какво ще кажеш за това, бебчо? Добре, а? Ще живееш в големия град и твоята англичанка ще е там да те гушка. Защо и мен не ме ранят? Може би ще те ранят, казах аз. Време е да тръгваме, каза майорът. Пием, дърдорим и уморяваме Федерико. Не си отивайте. Трябва. Довиждане. На добър час. Всичко най-хубаво. Чао. Чао. Чао. И да се върнеш скоро, бебчо. Риналди ме целуна. Миришеш на лизол. Довиждане, бебчо. Довиждане. Всичко най-хубаво. Майорът ме потупа по рамото. Те излязоха на пръсти. Усетих, че съм съвсем пиян, но заспах.

На сутринта тръгнахме за Милано и пристигнахме след четиридесет и осем часа. Пътувахме лошо. Преди Местре ни оставиха да чакаме дълго на един глух коловоз. Надойдоха деца и взеха да надничат през прозорците. Изпратих едно момченце за бутилка коняк, но то се върна и каза, че имало само grappa. Заръчах му да ми купи и когато се върна с ракията, дадох му рестото. Съседът ми и аз се напихме и аз спах до Виченца, където се събудих и повърнах на пода. Нямаше значение, понеже съседът ми вече бе повръщал няколко пъти. После щях да умра от жажда и когато спряхме на Верона, повиках един войник, който крачеше нагоре-надолу покрай влака, и той ми донесе вода. Събудих Джорджети, другото момче, което се беше напило, и му предложих вода. Каза ми да му я излея на гърдите и пак заспа. Войникът отказа монетата, която му давах, и ми донесе един месест портокал. Аз го засмуках, като плюех люспите и гледах войника, който крачеше напред-назад край един товарен вагон. След малко влакът потегли с тласък.

[1] САЩ влизат официално във война с Германия на 6 април 1917 г., но декларацията за обявяване на война на Австрия се забавя до 7 ноември (САЩ не обявяват война на Турция и България). — Б.пр. ↑

[2] Английската дума „turkey“ означава едновременно „Турция“ и „пуйка“. — Б.пр. ↑

[3] В Първата световна война Япония е съюзник на силите от Антантата — тя влиза във войната на страната на Англия, с която има договор. — Б.пр. ↑

[4] Ница и Савоя са били част от кралство Сардиния, стават френски през 1860 г. — Б.пр. ↑

[5] Отряд (ит.). — Б.пр. ↑

Книга втора.

Глава тринадесета

Пристигнахме в Милано призори и ни свалиха на сточната гара. Една линейка ме откара в американската болница. Изтегнат върху носилката в колата, не можех да определя през коя част на града минаваме, но когато ме изнесоха, видях пазарче и едно момиче да мете пред вратата на отворена пивница. Миеха улицата и миришеше на ранно утро. Оставиха носилката ми пред вратата и влязоха вътре. Върнаха се заедно с вратаря. Той имаше сиви мустаци, носеше портиерска фуражка и беше по риза. Носилката не можа да влезе в асансьора и те започнаха да спорят дали да ме вдигнат от нея и да ме сложат в асансьора, или да ме качат с носилката по стълбите. Решиха да ме вкарат в асансьора и ме подхванаха от двете страни.

— Полека — казах аз. — Внимавайте.

В асансьора бяхме натясно и превитите ми крака ме боляха.

— Изпънете ми краката! — казах аз.

— Не можем, господин лейтенант. Няма място.

Човекът, който каза това, ме беше прихванал през кръста, а аз го държах за шията. Дъхът му — на чесън и червено вино — ме блъскаше в лицето.

— Внимавай — каза другият.

— Кой не внимава бе, животно?

— Внимавай, ти казвам — повтори човекът, който ми държеше краката.

Видях как пазачът затвори вратите на асансьора и решетката, после натисна копчето за четвъртия етаж. Имаше угрижен вид. Асансьорът се издигаше бавно.

— Тежи ли? — попитах тоя с чесъна.

— Никак — отвърна той.

Лицето му се обливаше в пот и той пъшкаше. Асансьорът се изкачи плавно и спря. Човекът, който ми държеше краката, отвори вратата и излезе. Намирахме се на една площадка. Имаше много врати с месингови дръжки. Човекът, който ми държеше краката, натисна копчето на един звънец. Чухме го как звънна вътре. Никой не отвори. Вратарят се зададе отдолу по стълбището.

— Къде са? — запитаха санитарите.

— Не знам — каза вратарят. — Сигурно спят долу.

— Доведи някого.

Вратарят позвъни, после почука на вратата, накрая я отвори и влезе. Върна се с една възрастна жена с очила. Косите й бяха разпилени, беше в сестринска униформа.

— Не разбирам — каза тя. — Не разбирам италиански.

— Аз говоря английски — обясних аз. — Искат да ме оставят някъде.

— Стаите не са готови. Не очаквахме пациенти. — Тя прибра косите си и ме заразглежда с късогледите си очи.

— Кажете им да ме занесат в някоя стая.

— Не знам — каза тя. — Не очаквахме болни. Не мога да ви сложа ей така, където и да е.

— Няма значение къде — казах аз. После се обърнах към вратаря на италиански: — Намерете ми една празна стая.

— Всичките са празни — отговори той. — Вие сте първият ранен.

Той държеше фуражката си в ръка и гледаше възрастната сестра.

— За бога, сложете ме в някоя стая.

— Болката в превитите ми крака се усилваше, пронизваше костта и лазеше по тялото. Вратарят влезе вътре, последван от жената с посивялата коса, после се върна бързо.

— След мен — каза той.

Пренесоха ме през дълъг коридор в стая със спуснати щори. Миришеше на нови мебели. Имаше легло и голям гардероб с огледало. Сложиха ме на леглото.

— Не мога да постеля чаршафи — каза жената. — Заключени са.

Не й отговорих.

— В джоба ми има пари — казах аз на вратаря, — в закопчания джоб.

Той извади парите. Двамата санитари стояха прави до леглото с шапки в ръце.

— Дай им по пет лири и пет за теб. Книжата ми са в другия джоб. Тях ги дай на сестрата.

Санитарите козируваха и благодариха.

— Довиждане — казах аз. — И благодаря. — Те пак козируваха и излязоха.

— Тези книжа — обясних аз на сестрата — съдържат описание на състоянието ми и лечението, проведено досега.

Жената ги взе и ги погледна през очилата си. Бяха три сгънати листа.

— Не зная какво да правя — каза тя. — Не мога да чета италиански. Не мога да направя нищо без лекарско разпореждане. — Жената се разплака и мушна книжата в джоба на престилката си. — Американец ли сте? — попита ме тя през сълзи.

— Да. Сложете книжата ми на нощната масичка, моля.

Стаята беше полутъмна и прохладна. От леглото виждах голямото огледало в другия край на стаята, но не можех да видя какво отразява. Вратарят стоеше прав до леглото. Той имаше приятно лице и беше много внимателен.

— Можеш да си вървиш — казах му аз. — И вие също — обърнах се към сестрата. — Как се казвате?

— Мисис Уокър.

— Можете да си вървите, мисис Уокър. Ще се опитам да поспя.

Останах сам в стаята. Тя беше хладна и не миришеше на болница. Пружината беше стегната и удобна и аз лежах, без да шавна, едва-едва дишайки, доволен, че болката стихва. После ми се допи вода, намерих шнура на звънеца близо до леглото, позвъних, но никой не дойде. Заспах.

Когато се събудих, огледах наоколо. Слънцето проникваше през щорите. Видях големия гардероб, голите стени и двата стола. Краката ми в замърсените превръзки стърчаха изпънати извън леглото. Внимавах да не ги помръдна. Бях жаден. Пресегнах се към звънеца и натиснах копчето. Чух как вратата се отваря, погледнах и видях една сестра. Изглеждаше млада и хубава.

— Добро утро — казах аз.

— Добро утро — отвърна тя и се приближи до леглото. — Не можахме да намерим доктора. Отишъл на езерото Комо. Никой не очакваше, че ще докарат болен. А какво ви е?

— Ранен съм. В краката и стъпалата. Главата ми също пострада.

— Как се казвате?

— Хенри. Фредерик Хенри.

— Ще ви измия. Но не можем да пипаме превръзките, докато не дойде докторът.

— Мис Баркли тук ли е?

— Не, нямаме сестра с такова име.

— Коя беше тази жена, дето се разплака, когато ме докараха?

Сестрата се засмя.

— Мисис Уокър. Беше дежурна снощи и заспала. Не очаквала никого.

Докато разговаряхме, сестрата ме събличаше, и когато свали всичко освен превръзките, тя ме изми много сръчно и внимателно. Измиването ми дойде много добре. Главата ми беше бинтована, но тя ме изми до самата превръзка.

— Къде ви раниха?

— При Изонцо, на север от Плава.

— Къде е това?

— Северно от Гориция.

Очевидно не беше чувала за нито едно от тия места.

— Много ли ви боли?

— Не, сега не толкова.

Тя ми постави термометър в устата.

— Италианците ги слагат под мишницата — казах аз.

— Не говорете.

След малко тя извади термометъра, погледна го и го тръсна.

— Колко ми е температурата?

— Не бива да знаете.

— Кажете ми.

— Почти нормална.

— Никога не ме тресе. Но краката ми са пълни с железария.

— Какво искате да кажете?

— Пълни са с парчета от мини, стари винтове, пружини за легла и старо желязо.

Тя поклати глава и се усмихна.

— Ако имаше чужди тела в краката ви, щяхте да имате възпаление и температура.

— Добре — казах аз, — ще видим после какво ще извадят.

Тя излезе и се върна със сестрата от нощната смяна. Двете заедно оправиха леглото ми, както си лежах в него. Възхитих се — това беше нещо ново за мен.

— Кой завежда болницата?

— Мис Ван Кампен.

— Колко са сестрите?

— Само ние двете.

— Няма ли да дойдат още?

— Ще дойдат.

— Кога?

— Не зная. Болните момчета не трябва много да питат.

— Не съм болен. Ранен съм.

Те бяха свършили с оправянето на леглото и сега лежах на гладък и чист чаршаф, а отгоре бях покрит с втори. Мис Уокър излезе и се върна с горнище на пижама. Сложиха ми я и аз се почувствувах много чист и спретнат.

— Вие сте ужасно добри с мен — казах аз.

Сестрата, която наричаха мис Гейдж, се засмя.

— Може ли вода? — помолих аз.

— Разбира се. А после ще закусите.

— Не искам да закусвам. Моля, вдигнете щорите, ако обичате.

Щом ги отвориха, в стаята, където допреди малко цареше полумрак, нахлу слънчева светлина. Зад прозореца се виждаше балкон, а по-далеч — комини и керемидени покриви. Над керемидите небето беше много синьо, с бели облаци.

— Не знаете ли кога ще пристигнат другите сестри?

— Защо? Не ви ли гледаме добре?

— Не, много сте добри.

— Искате ли да ви сложа подлогата?

— Да, бих могъл да опитам.

Те ми помогнаха да се надигна и ме прикрепяха, но напразно. После пак си легнах и започнах да разглеждам балкона през отворената врата.

— Кога идва докторът?

— Щом се върне. Търсихме го по телефона в Комо.

— Нямате ли други лекари?

— Той е лекарят на болницата.

Мис Гейдж донесе кана вода и чаша. Изпих три чаши, после сестрите излязоха, аз погледах малко през прозореца и пак заспах. По пладне хапнах, а следобед завеждащата болницата, мис Ван Кампен, дойде да ме види. Аз не й харесах и тя не ми хареса. Беше дребна, очебийно мнителна и убедена, че върши недостойна за нея работа. Зададе ми много въпроси с тон на човек, който смята, че е падение да служиш в италианската армия.

— Може ли да получавам вино с храната? — запитах аз.

— Само ако предпише лекарят.

— А докато не е пристигнал, не може ли?

— Изключено.

— Възнамерявате ли да го доведете в близко бъдеще?

— Телефонирахме му на езерото Комо.

Тя си отиде и мис Гейдж се върна.

— Защо сте били груб с мис Ван Кампен? — попита тя, след като сръчно ме пооправи.

— Не беше нарочно. Но тя е с навирен нос.

— Каза, че сте груб и искате да се налагате.

— Не искам. Но може ли в една болница да няма лекар?

— Ще дойде. Телефонирахме му на езерото Комо.

— Какво прави там? Къпе ли се?

— Не, има клиника.

— Защо не докарат друг лекар?

— Хайде, хайде, бъдете добро момче и той ще дойде.

Накарах да повикат вратаря и когато той дойде, заръчах му на италиански да отиде да ми купи бутилка „Чинцано“ от кръчмата, едно „Кианти“ и вечерните вестници. Той отиде и донесе бутилките, увити във вестник, разви ги и по моя молба отпуши вермута и виното и ги сложи под леглото. Оставиха ме сам и аз се зачетох във вестниците — новините от фронта и списъка на убитите офицери с техните отличия, — после се пресегнах под леглото за бутилката „Чинцано“ и я сложих изправена на корема си, като опрях хладното стъкло до кожата си, отпивах на малки глътки и слагах шишето отново на корема си, а кръглото му дъно се отпечатваше на кожата ми и гледах как нощта се спуска над покривите на града. Лястовици и козодои се виеха над покривите, гледах ги как кръжат и пиех „Чинцано“. Мис Гейдж ми донесе чаша разбити жълтъци със захар. Скрих бутилката от другата страна на леглото, когато тя влезе.

— Мис Ван Кампен сложи вътре и малко херес — каза тя. — Не бива да бъдете груб към нея. Тя не е вече млада и тази болница е тежка отговорност за нея. На мисис Уокър не може да разчита, защото е твърде стара.

— Тя е прекрасна жена — казах аз. — Предайте й моите благодарности.

— Сега ще ви донеса вечерята.

— Добре, но не съм гладен.

Тя донесе таблата и я сложи на нощното шкафче. Благодарих и хапнах малко. После навън се стъмни и аз виждах как лъчите на прожекторите шарят по небето. Погледах ги, после заспах. Спах дълбоко, само веднъж се събудих, изпотен и изплашен, после пак заспах, казвайки си, че не трябва да се връщам в лошия сън. Събудих се преди съмване, чух да пеят петли и останах буден до зазоряване. Бях уморен и когато се развидели, заспах отново.

Глава четиринадесета

Когато се събудих, стаята беше обляна от слънце. Помислих, че съм пак на фронта, и се протегнах в леглото. Почувствувах остра болка в краката, погледнах ги, видях мръсните превръзки и си спомних къде съм. Посегнах към висящото на шнура копче и го натиснах. Чух, че звънва в коридора и някой с гумени подметки се приближава. Беше мис Гейдж, която на дневна светлина изглеждаше малко по-възрастна и не тъй хубава.

— Добро утро — каза тя. — Добре ли спахте?

— Да, благодаря. Ще може ли да ме обръснат?

— Идвах да ви нагледам и ви намерих заспал с това в леглото.

Тя отвори гардероба и ми показа бутилката вермут. Беше почти празна.

— Прибрах тук и другата бутилка, която беше под леглото. Защо не ми поискахте чаша?

— Боях се да не ми откажете.

— Напротив, щях да пийна с вас.

— Вие сте чудесно момиче.

— Не е хубаво да пиете сам — каза тя. — Недейте повече.

— Добре.

— Вашата приятелка, мис Баркли, пристигна — каза тя.

— Наистина ли?

— Да. Но не ми хареса.

— Ще ви хареса. Много е мила.

Тя поклати глава.

— Не се съмнявам. Можете ли да се обърнете малко на тази страна? Така. Ще ви измия, преди да закусите. — Тя ме изтри с кърпа, сапун и топла вода. — Вдигнете си ръката — каза тя. — Така е добре.

— Ще може ли да доведат бръснаря, преди да закуся?

— Ще пратя вратаря да го повика.

Излезе и след малко пак се върна.

— Отиде да го доведе — каза тя и натопи кърпата в легена с вода.

Бръснарят пристигна заедно с вратаря. Трябва да беше на около петдесет години, със засукани мустаци. Мис Гейдж бе привършила работата си и излезе, а бръснарят ми насапуниса лицето и започна да ме бръсне. Той се държеше много тържествено и не отваряше уста.

— Защо мълчите? — запитах го аз. — Казвайте какви са новините.

— Какви новини?

— Каквито и да са. Какво става из града?

— Сега е война — каза той. — Врагът има уши навсякъде.

Погледнах нагоре към него.

— Стойте мирно — заповяда той и продължи да ме бръсне. — Няма да кажа нищо.

— Какво ви става?

— Аз съм италианец. Не общувам с врага.

Не настоях повече. Ако е луд, колкото по-малко стоя под бръснача му, толкова по-добре. По едно време се опитах да му разгледам лицето.

— Внимавайте! — предупреди ме той. — Бръсначът е остър.

Когато свърши, платих му и му дадох половин лира отгоре. Той ми върна парите.

— Не. Може да не съм на фронта, но съм италианец.

— Я да се махаш!

— С ваше разрешение — отвърна той, зави бръснача си във вестник и излезе, оставяйки петте медни монети на нощната масичка. Позвъних. Влезе мис Гейдж.

— Моля ви, повикайте вратаря.

— Да, сега.

Вратарят влезе. Едва се сдържаше да не прихне.

— Луд ли е този бръснар?

— Не, господине. Сгрешил. Не ме разбрал добре и помислил, че сте австрийски офицер.

— О! — смаях се аз.

Вратарят се затресе от смях:

— Хо-хо-хо! Ама че смях! Само да шавнеше, казва, щях да го… — И той прекара показалеца по шията си. — Хо-хо-хо! — Не можеше да удържи смеха си. — А пък като му казах, че не сте австриец… Хо-хо-хо!

— Хо-хо-хо — казах аз горчиво. — Колко смешно щеше да е, ако ме беше заклал, нали? Хо-хо-хо!

— Не, господине, не затова. Но да се страхува толкова от един австриец! Хо-хо-хо!

— Хо-хо-хо! — казах аз. — Махай се оттук!

Той излезе, но продължи да се смее по коридора. Чух приближаващи се стъпки. Обърнах очи към вратата. Беше Катрин Баркли. Тя влезе в стаята и се надвеси над леглото ми.

— Здравей, мили — каза тя.

Беше свежа, млада и много красива. Стори ми се, че никога не съм виждал толкова красиво същество.

— Здравей! — казах аз.

Щом я видях, разбрах, че съм влюбен в нея. Всичко в мен се преобърна. Тя хвърли поглед към вратата, за да се увери, че няма никой, седна на ръба на леглото, наведе се и ме целуна. Притеглих я надолу към себе си и я целунах. Усетих как бие сърцето й.

— Сладка моя! — казах аз. — Чудесна си, че дойде.

— Не беше много трудно. Може би ще е по-трудно да остана.

— Трябва да останеш — казах аз. — Ти си чудесна!

Бях луд по нея. Не можех да повярвам, че наистина е при мен и я притисках здраво до себе си.

— Не бива — каза тя, — не си добре още.

— Добре съм. Хайде, моля те.

— Не, още нямаш сили.

— Имам. Моля ти се.

— Обичаш ли ме?

— Да, обичам те. Обичам те до полуда. Моля те, хайде…

— Усещаш ли как бият сърцата ни?

— Не ме интересуват сърцата. Искам те. Луд съм за теб.

— Наистина ли ме обичаш?

— Не повтаряй все едно и също. Хайде ела, моля те. Моля те, Катрин…

— Добре, но само за минутка.

— Да — казах аз. — Затвори вратата.

— Не можеш да… Не бива.

— Ела. Не говори повече. Ела при мен.

Катрин седеше на стола до леглото. Вратата към коридора беше отворена. Безумието беше отминало и аз се чувствувах тъй добре, както никога преди.

— Сега вярваш ли, че те обичам? — попита тя.

— Ти си прелестна — казах аз. — Трябва да останеш. Никъде няма да те пращат. Обичам те безумно.

— Трябва да бъдем страшно предпазливи. Това беше просто лудост. Не можем да го правим повече.

— Можем, през нощта.

— Ще трябва да сме страшно предпазливи. Пред другите трябва да внимаваш.

— Ще внимавам.

— Трябва. Толкова си мил. Нали ме обичаш?

— Не ме питай повече. Знаеш как ми действува.

— Щом е тъй, ще внимавам. Не искам повече да те измъчвам. Сега трябва да си вървя, скъпи, наистина трябва.

— Бързо се връщай.

— Ще се върна, щом мога.

— Довиждане!

— Довиждане, мили!

Тя излезе. Бог ми е свидетел, че не исках да се влюбвам в нея. Не исках да се влюбвам в никого. Но бог също е свидетел, че бях влюбен и лежах на леглото в болницата в Милано и всякакви неща ми минаваха през ум, но се чувствувах прекрасно. Накрая влезе мис Гейдж.

— Лекарят идва — каза тя. — Телефонира от езерото Комо.

— Кога ще бъде тук?

— Днес следобед.

Глава петнадесета

До следобеда не се случи нищо. Лекарят беше дребничък, мълчалив човечец, когото войната очевидно беше объркала. С деликатно и изтънчено отвращение той извади от бедрата ми няколко парченца желязо. Употреби местна упойка, наречена „сняг“ или нещо такова, която замразяваше тъканите и премахваше болката, докато сондата, скалпелът или пинцетите не проникнеха под замразеното място. Реакциите на пациента съвсем точно показваха докъде действува упойката. Скоро докторът изчерпа скромния си запас от търпение и реши, че ще е по-добре да се направят рентгенови снимки. Резултатите от сондажа били незадоволителни, обясни той.

Пратиха ме в „Оспедале Маджоре“, рентгенологът се оказа веселяк и майстор в работата си. Нагласиха ме така, че като се облегна на лакти, да виждам в екрана по-големите чужди тела в мен. Щели да ни изпратят плаките. Лекарят ме помоли да впиша в бележника му името си, частта и няколко думи за спомен. Той заяви, че чуждите тела са като нашествениците — безобразни и отвратителни. Австрийците били кучи синове. Колко от тях съм убил? Не бях убил нито един, но исках да му се харесам и казах, че съм убил много. Мис Гейдж беше с мен, лекарят я прегърна през кръста и каза, че е по-красива и от Клеопатра. Разбира ли го какво й казва? Клеопатра, едновремешната царица на Египет. Да, ей богу, така било. Върнахме се в малката болница с линейката и не след много време, но с много перипетии по стълбища и асансьори, се намерих в леглото си. Плаките пристигнаха същия следобед. Лекарят бе казал, че, ей богу, ще ги изпрати следобеда, и удържа на думата си. Катрин Баркли ми ги показа. Бяха поставени в червени пликове, тя ги изваждаше от пликовете, вдигаше ги срещу светлината и двамата ги разглеждахме.

— Това ти е десният крак — каза тя и върна плаката в плика. — Това е левият.

— Прибери ги и ела на леглото при мен — казах аз.

— Невъзможно. Дойдох само за миг, да ти ги покажа.

Тя излезе и аз останах да лежа сам. Следобедът беше горещ, омръзнало ми беше да лежа. Пратих вратаря да ми купи вестници, всички вестници, които намери.

Още не се беше върнал, когато в стаята влязоха трима лекари. Забелязал съм, че лекарите, които не се оправят много добре с работата си, са склонни да се търсят един друг за помощ и консултации. Лекар, който не може да те оперира както трябва от апандисит, ще ти препоръча друг лекар, който не умее да ти извади добре сливиците. Такива бяха и тези тримата.

— Ето го младия човек — каза болничният лекар с деликатните ръце.

— Как сте? — попита другият висок, изпит и брадат лекар.

Третият, който държеше червените пликове с плаките, не каза нищо.

— Да снемем превръзките? — допита се брадатият лекар.

— Разбира се. Моля, сестро, свалете превръзките — нареди на мис Гейдж нашият лекар.

Мис Гейдж разбинтова краката ми. Аз ги погледнах. В полевата болница те имаха вид на преседяла кайма. Сега бяха хванали кора, коляното беше отекло и посиняло, прасецът беше изтънял, но гной нямаше.

— Много чисто — каза нашият лекар. — Много чисто и много хубаво.

— Хм — каза брадатият лекар.

Третият лекар гледаше през рамото на нашия лекар.

— Раздвижете коляното, моля — каза брадатият лекар.

— Не мога.

— Да проверим подвижността на ставата? — предложи брадатият лекар.

На ръкава му освен трите звезди имаше и една нашивка. Това показваше, че е с чин капитан.

— Разбира се — каза нашият лекар.

Двамата неуверено хванаха десния ми крак и го прегънаха.

— Боли — казах аз.

— Зная, зная. Още малко, докторе.

— Стига. Не може повече — казах аз.

— Няма пълна подвижност — каза капитанът и се изправи. — Може ли да видя още веднъж снимките, докторе? — Третият лекар му подаде една от плаките. — Не, левият крак, моля.

— Това е левият крак, докторе.

— Имате право. Гледах от обратната страна. — Той върна плаката. Разгледа и другата. — Виждате ли това, докторе? — показа той едно от чуждите тела, което се открояваше като светло клъбце срещу светлината.

Известно време те разглеждаха снимката.

— Мога да кажа само едно — отбеляза брадатият капитан, — всичко е въпросна време. Три месеца, може би шест.

— Трябва, разбира се, първо да се остави синовиалната течност да се възстанови.

— Разбира се. Това е въпрос на време. Съвестта не ми позволява да отворя такова коляно, преди да се е енцистирало тялото.

— Съгласен съм с вас, докторе.

— Шест месеца за какво? — попитах аз.

— Шест месеца, за да се капсулира чуждото тяло и да се оперира коляното, без да има опасност.

— Не може да бъде — казах аз.

— Искате ли да спасите коляното си, млади човече?

— Не — казах аз.

— Какво?

— Искам да ми го отрежат — обясних аз — и да ми сложат кука.

— Какво, какво? Кука ли?

— Шегува се — каза нашият лекар. Той ме потупа много деликатно по рамото. — Разбира се, че иска да си спаси коляното. Много храбър момък. Предложен е за сребърен медал за храброст.

— Моите поздравления — каза капитанът и ми стисна ръката. — Мога само да ви кажа, че ако искате да се избегне всякакъв риск, ще трябва да почакате поне шест месеца, преди да се отвори такова коляно. А вие, естествено, сте в правото си да имате друго мнение.

— Благодаря много — казах аз. — Ценя вашето мнение.

Капитанът си погледна часовника.

— Трябва да вървим — каза той. — Желая ви всичко най-хубаво.

— На вас също всичко най-хубаво и благодаря — казах аз. Стиснах ръката на третия лекар.

— Capitano Varini.

— Tenente Enry.

И тримата си излязоха.

— Мис Гейдж! — извиках аз. Тя влезе. — Моля ви, кажете на главния лекар да се върне за малко.

Той се върна и застана с фуражка в ръце до леглото.

— Искали сте да говорите с мен?

— Да. Не мога да чакам шест месеца, докато ме оперират. За бога, докторе, били ли сте някога шест месеца на легло?

— Няма да лежите през цялото време. Отначало ще ви правят слънцелечение на раните. А после ще можете да се движите с патерици.

— Шест месеца и тогава операция?

— Така ще се избегне рискът. Чуждите тела ще могат да се капсулират и синовиалната течност да се възобнови. Тогава вече коляното може да се отвори без риск.

— Вие самият смятате ли наистина, че ще трябва да чакам толкова дълго?

— Така ще се избегне всякаква опасност.

— Кой е този лекар с капитанските нашивки?

— Отличен милански хирург.

— Капитан е, нали?

— Да, но е отличен хирург.

— Не искам някакъв си капитан да си играе с коляното ми. Ако беше добър, щяха да го направят майор. Знам какви лекари са капитаните, докторе.

— Той е отличен хирург и аз поставям неговото мнение над това на който и да е от хирурзите, които познавам.

— Не може ли да ме види друг хирург?

— Разбира се, ако пожелаете. Но аз лично бих послушал доктор Варела.

— Бихте ли повикали и друг някой хирург да ме види?

— Ще повикам Валентини.

— Кой е той?

— Хирург от „Оспедале Маджоре“.

— Добре. Ще ви бъда много признателен. Нали разбирате, докторе, не мога да остана на легло шест месеца.

— Няма да бъдете на легло. Първо ще ви правят слънцелечение. После ще преминете към леки упражнения. И когато се енцистира, ще ви оперират.

— Но не мога да чакам шест месеца.

Докторът прихвана с деликатните си пръсти фуражката, която държеше, и се усмихна.

— Толкова ли бързате да се върнете на фронта?

— А защо не?

— Колко възвишено! Вие сте доблестен младеж. — Той се наведе и ме целуна леко по челото.

— Ще повикам Валентини. Не се тревожете и не се вълнувайте. Бъдете добро момче.

— Ще пиете ли една чаша? — предложих аз.

— Не, благодаря. Не пия.

— Само една.

Позвъних на вратаря да донесе чаши.

— Не, благодаря. Чакат ме.

— Довиждане — казах аз.

— Довиждане.

Два часа по-късно доктор Валентини влезе в стаята. Беше много забързан, с щръкнали връхчета на мустаците. Имаше чин майор, загоряло лице и беше непрекъснато засмян.

— Как се подредихте така? — попита ме той. — Дайте да видя плаките. Да, да. Ясно. Изглежда, здрав сте като бик. Кое е това хубаво момиче? Вашето момиче? Така си и мислех. Мръсна война, нали? Чувствувате ли нещо? Юнак сте. Ще ви направя като нов. Боли ли? Как няма да боли! Тези доктори, как обичат да ви мъчат, нали? Какво лечение са ви прилагали досега? Говори ли италиански това момиче? Трябва да се научи. Такова хубаво момиче. Бих могъл да й давам уроци. Иска ми се да съм тук на лечение. Или не, ще акуширам безплатно. Тя разбира ли какво казвам? Тя ще ви роди едно хубаво момченце. Хубаво и русичко, като нея. Чудесно. Добре. Какво хубаво момиче. Иска ли да дойде на вечеря с мен? Не, няма да ви я отнема. Благодаря. Много благодаря, мис. Това е всичко — потупа ме той по рамото. — Оставете го небинтовано.

— Ще пиете ли една чаша, доктор Валентини?

— Една чаша? Разбира се. Десет, ако щете. Но къде са?

— В гардероба. Мис Баркли ще извади бутилката.

— За ваше здраве. За ваше здраве, мис. Какво красиво момиче. Ще ви донеса по-хубав коняк от този. — Той си изтри мустаците.

— Кога мислите, че ще може да се оперира?

— Утре сутринта. Не по-рано. Трябва стомахът ви да бъде празен. Ще трябва да се попрочистите. Ще се отбия при старата госпожа долу и ще й дам наставления. Довиждане. До утре. Ще ви донеса по-добър коняк от този. Тук при вас е много приятно. Довиждане. До утре. Наспете се добре. Ще дойда рано.

На прага той махна с ръка — мургав, усмихнат, с щръкнали мустаци. Беше майор и на ръкава си имаше звезда, обточена със ширит.

Глава шестнадесета

Тази нощ един прилеп влезе в стаята през балконската врата, от която гледахме нощта над градските покриви. Светлините на нощния град почти не разсейваха мрака в стаята и прилепът продължи лова си при нас, сякаш се намираше на открито. Ние лежахме и го гледахме, но бяхме тъй неподвижни, че той изобщо не ни забеляза. След като прилепът отлетя, видяхме един прожекторен лъч, който прекоси небето и изчезна, после пак стана тъмно. Излезе нощен ветрец, чувахме как зенитчиците на съседния покрив си говорят. Беше захладняло и те намятаха шинелите. Боях се да не дойде някой горе, но Катрин каза, че всички спят. По някое време сме заспали и когато се събудих, не я намерих до себе си, но чух стъпките й по коридора, вратата се отвори, тя се приближи до леглото и каза, че всичко е наред — проверила долу, всички спели. Ослушала се пред вратата на мис Ван Кампен и я чула как диша в съня си. Тя донесе бисквити, изядохме ги и пихме малко вермут. Бяхме много гладни, но тя ми каза, че на сутринта ще трябва да се освободя от всичко, което съм ял. На разсъмване заспах отново и когато се събудих, видях, че си беше отишла. После тя пак дойде, свежа и красива, и седна на леглото, слънцето изгря, докато бях с термометъра в уста, усетихме лъха на росата по покривите и после кафето на зенитчиците на съседния покрив.

— Как ми се иска да можехме да се поразходим — каза Катрин. — Да имахме стол-количка, щях да те повозя.

— Как ще отида до стола?

— Щяхме да намерим начин.

— Тогава можехме да излезем в градината и да закусим навън — казах аз и погледнах през отворената врата.

— А ни предстои друго — да те подготвим за посещението при твоя приятел, доктор Валентини.

— Много ми хареса.

— На мен не чак толкова, колкото на теб. Но изглежда много добър лекар.

— Полегни пак при мен, Катрин. Моля те!

— Не бива. Чудна нощ беше, нали?

— А не можеш ли и довечера да си дежурна?

— Сигурно ще мога. Но ти няма да ме искаш.

— Ще те искам.

— Не. Никога не си бил опериран. Не знаеш как ще се чувствуваш после.

— Знам: добре.

— Не, ще се чувствуваш зле и никак няма да ти е до мен.

— Тогава ела сега.

— Не — каза тя. — Трябва да впиша температурата ти, мили, и да те подготвя.

— Не ме обичаш, щом не искаш да дойдеш.

— Глупчо. — Тя ме целуна. — Листът ти е в ред. Температурата ти винаги е нормална. Имаш чудесна температура.

— А на теб всичко ти е чудесно.

— Хайде, хайде. Но температурата ти наистина е чудесна. Ужасно се гордея с твоята температура.

— Навярно всичките ни деца ще имат хубави температури.

— Децата ни сигурно ще имат отвратителни температури.

— Какво трябва да направиш, за да ме подготвиш за Валентини?

— Дребни работи. Но не много приятни.

— Яд ме е, че тъкмо ти трябва да ги направиш.

— А мен не! Не искам никой друг да те пипа. Глупава съм. Ще побеснея, ако някой друг те докосне.

— Дори и Фъргюсън?

— Особено Фъргюсън и Гейдж, но и другата, как й беше името?

— Уокър.

— Да, тя. Станахме много сестри тук. Дано дойдат още болни, иначе ще ни преместят. Сега сме четири.

— Може да дойдат. Четири сестри не са много. Болницата е голяма.

— Дано дойдат. Какво ще правя, ако ме пратят другаде? Сигурно ще ме преместят, ако няма други болни.

— И аз ще дойда.

— Не говори глупости. Засега никъде не можеш да ходиш. Но гледай да оздравееш по-скоро, мили, и тогава ще отидем някъде.

— А после?

— После войната навярно ще свърши. Не може да продължава вечно.

— Ще оздравея — казах аз. — Валентини ще ме оправи.

— Сигурно. С тези негови мустаци! И като ти сложат етера, мили, мисли за нещо друго, не за нас. Защото под наркоза някои стават много бъбриви.

— За какво да мисля?

— За каквото и да е. За всичко, само не за нас. Мисли за родителите си. Или за някое друго момиче, което и да е.

— Не съм съгласен.

— Тогава чети молитви. Това сигурно ще направи отлично впечатление.

— Може би няма да се разприказвам.

— Наистина. Не всички приказват.

— Няма да кажа нито дума.

— Не се хвали, мили. Моля те, не се хвали. Ти си толкова мил, няма защо да се хвалиш.

— Думичка няма да кажа.

— Пак ставаш самохвалко, мили. Знаеш, че е излишно да се хвалиш. Щом ти кажат да дишаш дълбоко, просто започваш молитвата или някакво стихотворение, или нещо друго. Ще бъдеш възхитителен и аз ще се гордея с теб. Аз, така или иначе, се гордея с теб. Имаш прекрасна температура и спиш като момченце, прегръщаш възглавницата и си мислиш, че съм аз. Или може би някое друго момиче? Някоя хубава италианка.

— Не, ти.

— Разбира се, аз. Толкова те обичам! Валентини ще ти оправи крака, но добре, че няма да гледам.

— Ще вземеш нощното дежурство довечера, нали?

— Да, но на теб ще ти е все едно.

— Ще видим.

— Готово, скъпи. Сега вече си чист отвътре и отвън. Кажи ми, колко жени си обичал?

— Нито една.

— Дори и мен?

— Теб — да.

— И колко други?

— Нито една.

— С колко други си… как му казват… си спал?

— С нито една.

— Лъжеш.

— Да.

— Нищо. Лъжи ме. Точно това искам. Хубави ли бяха?

— Никога и с никоя не съм спал.

— Правилно. Много ли бяха хубави?

— Нямам представа.

— Ти си само мой. Така е и никога на никоя друга не си принадлежал. Но и да не е така, все ми е едно. Не ме е страх от тях. Само че не ми разказвай за тях. А когато един мъж спи с една жена, тя кога му казва каква е цената?

— Не знам.

— Разбира се, че не знаеш. Тя казва ли му, че го обича? Само това ми кажи. Искам да зная!

— Да. Ако той така иска.

— А той казва ли й, че я обича? Моля те, отговори ми. Важно е.

— Ако иска, казва й.

— Но ти нали никога не си казвал?

— Не.

— Наистина ли не си? Кажи честно.

— Не — излъгах аз.

— Не би го и казал. Знаех си аз. О, колко те обичам мили.

Слънцето се бе издигнало над покривите и огряваше стрелите на катедралата. Бях чист отвън и отвътре и чаках да дойде лекарят.

— Значи така — подхвана пак Катрин, — тя казва само каквото той иска.

— Не винаги.

— А аз винаги. Ще ти казвам винаги каквото ти искаш, ще правя каквото ти поискаш и тогава никога няма да пожелаеш друго момиче, нали? — Тя ме гледаше радостно. — Ще правя каквото искаш, ще казвам каквото искаш и ще бъда ненадмината, нали?

— Да.

— Сега, след като си вече готов, кажи ми, какво искаш да направя?

— Ела да легнеш при мен.

— Добре, идвам.

— О, скъпа, скъпа, скъпа.

— Виждаш ли? — каза тя. — Правя каквото поискаш.

— Толкова си добра.

— Боя се, че още не съм добра в онова.

— Обична моя.

— Искам каквото ти искаш. Аз повече не съм аз. Само каквото ти искаш.

— Сладка моя!

— Добра съм, нали? Нали не искаш други момичета?

— Не.

— Виждаш ли? Добра съм. Правя каквото ти искаш.

Глава седемнадесета

Пробуждането ми след операцията не беше завръщане от другаде. Не изчезваш другаде. Само те задушават. Не е като умирането. Просто те задушават с химически газ, да не те боли, а после — сякаш си бил пиян, с тази разлика, че като повръщаш, излиза само стомашен сок и не ти олеква. При краката си в леглото видях торбички с пясък. Те притискаха скобите, които се подаваха от гипса. После видях мис Гейдж, която ме запита:

— Сега как е?

— По-добре — отвърнах аз.

— Той направи чудо с коляното ви.

— Колко време трая?

— Два часа и половина.

— Казах ли някоя глупост?

— Ни думичка. Не говорете. Лежете спокойно.

Повдигаше ми се и Катрин излезе права — беше ми все едно кой ще дежури тази нощ.

Сега в болницата лежаха още трима пациенти — едно слабичко момче от Джорджия, което беше в Червения кръст и имаше малария, едно симпатично и също слабичко момче от Ню Йорк с жълтеница и малария и едно приятно момче, което се опитало да развинти запалката на един комбиниран шрапнелно-фугасен снаряд, за да си я вземе за спомен. Австрийците използуваха такива снаряди с двойно действие в планините: шрапнелното тяло се взривява във въздуха, а фугасната глава избухва, след като се забие.

Другите сестри обичаха Катрин Баркли заради нейната готовност да поема непрекъснато нощни дежурства. Болните от малария не й създаваха много грижи, а момчето, което развинтило запалката, беше наш приятел и никога не звънеше нощем освен при нужда. А в свободното й време бяхме винаги заедно. Аз я обичах много и тя ме обичаше. Денем спях, а когато бяхме будни, пишехме си бележки, които си пращахме чрез Фъргюсън. Фъргюсън беше добро момиче. Така и не научих нещо повече за нея, освен че имаше един брат в Петдесет и втора дивизия, друг в Месопотамия, и че беше много привързана към Катрин Баркли.

— Ще дойдете ли на сватбата ни, Фърги? — попитах аз един ден.

— Вие никога няма да се ожените.

— Ще се оженим.

— Не, няма да се ожените.

— Защо?

— Ще се скарате, преди да сте се оженили.

— Ние никога не се караме.

— Имате още време.

— Не се караме.

— Тогава ще умрете. Скарват се или умират. Така става с хората. Не се оженват.

Протегнах ръка към нейната.

— Не ме утешавайте — каза тя. — Няма да се разплача. Може би вие двамата ще бъдете щастливи. Но внимавайте да не я вкарате в беда. Ако й се случи нещо лошо, ще ви убия.

— Няма да й се случи нищо лошо.

— И все пак внимавайте. Дано е на добре. Хубаво ви е.

— Хубаво ни е.

— Тогава не се карайте и не й докарвайте неприятности.

— Няма.

— Внимавайте добре. Не искам да я видя с едно от тия военни бебета на ръце.

— Вие сте добро момиче, Фърги.

— Не, не съм. И не се опитвайте да ме ласкаете. Как е кракът ви?

— Много добре.

— А главата?

Тя попипа темето ми с пръсти. Усещането беше същото като да ти е изтръпнал кракът.

— Не ми създава неприятности.

— От такъв удар можеш да станеш невменяем. Не ви ли боли понякога?

— Не.

— Имате късмет, момче. Готова ли е бележката? Слизам.

— Ето я — казах аз.

— Добре ще е да я накарате да поспре за малко с нощните дежурства. Много е уморена.

— Добре, ще я накарам.

— Аз съм готова да дежуря, но тя не иска. Другите са много доволни, че ги замества. Дайте й поне мъничко почивка.

— Добре.

— Мис Ван Кампен говори, че спите до обед.

— От нея може да се очаква.

— Добре ще е да я накарате да не дежури няколко нощи.

— И аз това искам.

— Не искате. Но ако я склоните, ще ви уважавам повече.

— Ще я склоня.

— Не ми се вярва.

Тя взе бележката ми и излезе. Аз позвъних и малко след това влезе мис Гейдж.

— Какво има?

— Просто исках да поговоря с вас. Не мислите ли, че мис Баркли трябва да се освободи за известно време от нощното дежурство? Личи й, че е изморена. Защо да е все тя нощна?

Мис Гейдж ме изгледа.

— Аз съм на ваша страна — каза тя. — Няма защо да ми говорите така.

— Какво искате да кажете?

— Не се правете на глупав. Това ли е всичко, което искахте?

— Ще пиете ли един вермут?

— Добре. Но после веднага си отивам.

Тя извади бутилката от гардероба и донесе една чаша.

— Вие вземете чашата — казах аз. — Аз ще пия от бутилката.

— За ваше здраве — каза мис Гейдж.

— Какви ги е наговорила Ван Кампен за това, че се излежавам сутрин?

— Чеше си езика. Нарича ви „нашия привилегирован пациент“.

— Дяволите да я вземат!

— Тя не е лоша — каза мис Гейдж. — Просто е стара и си има своите чудатости. От самото начало не й харесахте.

— Вярно.

— А аз ви харесах. Аз съм на ваша страна. Не забравяйте това.

— Вие сте наистина чудесна.

— Хайде, хайде, зная коя за вас е чудесна. Но ще бъдем приятели. Как е кракът ви?

— Добре.

— Ще донеса студена минерална вода да го полея. Сигурно ви сърби под гипса. Навън е топло.

— Страшно сте мила.

— Много ли ви сърби?

— Търпи се.

— Ще понаглася пясъчните торбички. — Тя се наведе. — Можете да разчитате на мен.

— Знам.

— Не, не знаете. Но някой ден ще узнаете.

Катрин Баркли си почина три нощи, после пак започна дежурствата. Сякаш всеки от нас се завръщаше от дълго пътешествие, за да се срещнем отново.

Глава осемнадесета

Колко хубаво беше през онова лято! Щом ми позволиха да излизам, направихме си разходка с файтон из парка. Спомням си файтона — конят върви ходом, отпред горе е гърбът на файтонджията с висок лъскав цилиндър, а до мен седи Катрин Баркли. Докоснехме ли се, дори само ръката ми едва да се допреше до нейната, пламвахме целите. После, когато вече можех да се движа с патерици, отивахме да вечеряме в ресторантчето на Бифи или в „Гран Италия“ и сядахме отвън в Галерията. Сервитьорите сновяха навън-навътре, край нас минаваха хора, на покривките имаше свещници с абажури и след като решихме, че най-много ни харесва в „Гран Италия“, главният келнер Жорж всяка вечер ни запазваше маса. Той си разбираше от работата и ние оставяхме на него да се грижи за менюто, а в това време наблюдавахме кой минава в здрача на Галерията или просто се гледахме един друг. Пиехме сухо бяло „Капри“, изстудено в кофичка с лед, макар да опитвахме и много други вина: „Фреза“, „Барбера“, а също и десертни бели вина. Нали беше война, в ресторанта нямаха специален човек да ни препоръчва и поднася напитките и Жорж се усмихваше смутено, когато го разпитвахме за вина като „Фреза“.

— Представяте ли си страна, където правят вино с вкус на ягоди? — каза той.

— Защо не? — попита Катрин. — Звучи чудесно.

— Щом желаете, госпожице, опитайте го — каза Жорж, — но ми позволете да донеса една малка бутилка „Марго“ за господин лейтенанта.

— И аз искам да го опитам, Жорж — казах аз.

— Не ви го препоръчвам, сър. То дори няма вкусна ягоди.

— А ако има? — намеси се Катрин. — Би било чудесно, ако има.

— Ще ви донеса от него — каза Жорж — и когато госпожицата се увери, че съм прав, пак ще го отнеса.

Виното наистина не беше нещо особено. Както бе казал Жорж, дори нямаше вкус на ягоди. Затова пак минахме на „Капри“. Една вечер, когато не ми стигнаха парите, Жорж ми зае сто лири.

— Няма нищо, господин лейтенант — каза той. — Знам какво е. Случва се човек да остане без пари. Ако вие или госпожицата имате нужда, винаги можете да разчитате на мен.

След вечеря се разхождахме из Галерията, минавахме покрай другите ресторанти и магазините със спуснати железни ролетки, спирахме се пред закусвалничката, където продаваха сандвичи — сандвичи със шунка и маруля и сандвичи с аншоа върху лъскави кафяви кифлички, не по-дълги от показалеца. Вземахме ги за когато прегладнеем нощем. После се качвахме на файтон пред входа на Галерията срещу катедралата и се връщахме в болницата. На портала на болницата нашият портиер идваше да ми помогне с патериците. Плащах на файтонджията и се качвахме в асансьора. Катрин слизаше на първия етаж, където бяха настанени сестрите, аз — на по-горния, и опирайки се на патериците, се добирах до стаята си. Понякога се събличах и си лягах, друг път седях на балкона, аз на един стол, кракът ми на друг, гледах лястовиците над покривите и чаках Катрин. Когато дойдеше, беше тъй, сякаш се завръща от дълъг път, тръгвах след нея по коридора с патериците, носех легените и чаках пред вратите или ако болните бяха приятели, влизах с нея и щом тя свършеше каквото имаше да се свърши, сядахме на балкона пред моята стая. После си лягах и когато всички заспяха и беше сигурно, че никой няма да я повика, тя идваше при мен. Обичах да й разпускам косите — тя седеше на леглото, без да мърда, само понякога внезапно се навеждаше, за да ме целуне, а аз продължавах, вадех фибите и ги слагах върху чаршафа, косите и се разхлабваха, аз я гледах как седи неподвижна, после свалях последните две фиби, тя отпущаше глава и косата й ни скриваше като завеса или водопад.

Тя имаше чудно хубави коси и аз често лежах и я гледах как ги прибира на светлината, която идваше от отворената врата, и дори нощем те проблясваха, както проблясва понякога водата, преди да се развидели. Тя имаше чудесно лице и тяло и чудесна гладка кожа. Лежахме един до друг, докосвах с върха на пръстите си страните й, челото, очите, брадичката, шията и казвах: „Гладко като клавиши на пиано“, а тя прокарваше пръст по брадата ми и казваше: „Гладко като шкурка и вредно за клавишите.“

— Толкова ли боде?

— Не, мили, исках само да те подразня.

Нощите бяха дивни, стигаше ни да се докоснем един до друг, и бяхме щастливи. Извън шеметните мигове имахме и безброй дребни начини да се обичаме и когато не бяхме заедно. Опитвахме се да си предаваме мислите от разстояние и понякога като че ли ни се удаваше, навярно защото и без това мислехме за едно и също.

Казвахме си, че сме женени от деня, в който тя пристигна в болницата, и брояхме месеците, изтекли от сватбата ни. Исках да се оженим наистина, но Катрин казваше, че тогава ще я изпратят обратно, че дори само да почнем да уреждаме формалностите, ще следят всяка нейна крачка и ще ни разделят. Трябваше да се оженим по италианския закон, а това означаваше куп формалности. Исках да се оженим, защото ми минаваше през ум, че може да имаме дете, но ние се смятахме за женени и не се тревожехме особено, а и на мен може би ми харесваше да не съм женен. Помня как една нощ заговорихме за това и Катрин каза:

— Но, мили, те ще ме пратят вкъщи.

— Може и да не те пратят.

— Ще ме пратят. Ще ме върнат в Шотландия и ще бъдем разделени до края на войната.

— Ще взема отпуск и ще дойда да те видя.

— Няма да ти стигне времето дори само да дойдеш и да се върнеш. Освен това аз не искам да се деля от теб. За какво ни е да се женим сега? Ние и така сме женени. Няма да станем по-женени.

— Исках го заради теб.

— Няма никакво „мен“. Аз съм ти. Не измисляй отделно „мен“.

— Бях убеден, че всички момичета искат да се омъжат.

— Да, искат. Но аз, мили, съм омъжена. Омъжена съм за теб. Не съм ли ти добра жена?

— Чудесна си.

— Разбираш ли, мили, един път вече чаках да се омъжа.

— Не искам да слушам за това.

— Знаеш, че обичам само теб. Няма никакво значение, че някой друг ме е обичал преди.

— Има значение.

— Не бива да ревнуваш от един умрял сега, когато имаш всичко.

— Така е, но не искам да слушам за това.

— Бедното мило момче! А аз знам, че си бил с всякакви момичета, но ми е все едно.

— Не може ли да се оженим някак тайно? Представи си, че с мен се случи нещо или имаш дете.

— Човек може да се ожени само в църквата или в кметството. А тайно — вече сме женени. Нали разбираш, мили, щеше да означава нещо много за мен, ако бях религиозна, но не съм.

— А защо ми даде свети Антоний?

— Ей тъй, за талисман. Някой ми го беше дал.

— И нашето положение не те плаши, така ли?

— Плаши ме само това, че може да ни разделят. Ти си ми религията. Ти си ми всичко.

— Добре. Но знай, че само да кажеш, ще се оженя за теб още на минутата.

— Не говори тъй, сякаш се чувствуваш длъжен да ме направиш почтена жена, мили. Аз съм почтена. Човек не може да се срамува от онова, което го прави щастлив и горд. Ти не си ли щастлив?

— Но нали няма да ме оставиш заради някой друг?

— Не, мили, никога няма да те напусна заради някой друг. Предполагам, че ще ни сполетят какви ли не беди. Но няма защо да се безпокоиш за това.

— Не се безпокоя. Но аз толкова те обичам, а ти си обичала друг преди мен.

— И какво е станало с него?

— Умрял.

— Да, и ако не беше умрял, никога нямаше да те срещна. Не съм невярна, мили. Имам много недостатъци, но съм вярна. До гуша ще ти дойде от моята вярност.

— Скоро ще трябва да се върна на фронта.

— Няма да мислим за това отсега. Нали виждаш, мили, колко съм щастлива, колко ни е хубаво. Бях забравила какво е да си щастлив и когато те срещнах, бях може би на път да се побъркам. Или може би бях побъркана. Но сега сме щастливи и се обичаме. Нека бъдем просто щастливи. Щастлив си, нали? Има ли нещо, което не ти харесва в мен? Какво да направя, за да бъдещ щастлив? Искаш ли да разпусна косите си? Искаш ли да си поиграем?

— Да, ела легни до мен.

— Добре. Но първо ще наобиколя болните.

Глава деветнадесета

Така премина лятото. Дните не ги помня много, освен че бяха горещи и вестниците непрекъснато пишеха за победи. Имах силен организъм, краката ми оздравяваха бързо, тъй че скоро замених патериците с бастун. После започнах лечебни процедури в „Оспедале Маджоре“: раздвижване на колената, механотерапия, кварцово облъчване в огледална кабина, масажи и бани. Отивах там следобед и на връщане се отбивах в кафенето да пия нещо и да прегледам вестниците. Не скитах из града, от кафенето се прибирах право в болницата. Исках само едно — да съм с Катрин. Останалото време гледах да убия както мога. Сутрините обикновено проспивах, а следобед най-често отивах на конните надбягвания и после на терапия. Понякога се отбивах в англо-американския клуб, настанявах се в меко кожено кресло до прозореца и четях списания. Не ни позволяваха да излизаме заедно, след като захвърлих патериците, защото не прави добро впечатление сама сестра да се разхожда с ранен, който явно не се нуждае от помощ, така че денем не се виждахме много. Понякога излизахме да вечеряме, ако идваше и Фъргюсън. Мис Ван Кампен се беше примирила с това, че сме приятели, понеже Катрин й вършеше много работа. Тя беше убедена, че Катрин е от много добро семейство, и това в края на краищата я бе накарало да си затваря очите. Мис Ван Кампен отдаваше голямо значение на произхода, а и тя самата се гордееше с потеклото си. Освен това в болницата имаше толкова много работа, че поглъщаше цялото й време.

Лятото се случи горещо, имах много познати в Милано, но привечер винаги бързах да се прибера в болницата. Фронтът напредваше при Карсо, бяха превзели Кук на другия бряг на Плава, и настъпваха по платото Байнсица. Новините от Западния фронт не бяха толкова добри. Офанзивата, изглежда, се беше проточила. Сега и ние бяхме влезли във войната, но си мислех, че ще мине поне година, докато прехвърлят достатъчно войски и ги обучат за бой. Следната година можеше да бъде лоша или добра. Италианците даваха много жертви. Не виждах как ще продължава така. Дори и да овладееха платото Байнсица и Монте Сан Габриеле[1], австрийците имаха още много планини. Бях ги виждал. Високите планини започваха едва зад тях. По Карсо напредваха, но долу, към морето, имаше блата и мочурища. Наполеон би разбил австрийците в равнините. Никога не би се сражавал с тях в планините. Би ги оставил да слязат, за да ги разбие при Верона. Но на Западния фронт все още никой не надделяваше. Дали не беше станало невъзможно да се печелят войни? Дали те не бяха станали безкрайни? Дали не беше започнала нова Стогодишна война? Оставих вестника на мястото му и си тръгнах от клуба. Слязох предпазливо по стъпалата и поех по улица „Манцони“. Пред „Гранд-хотел“ видях стария Майърс и жена му да слизат от един файтон. Връщаха се от конните състезания. Мисис Майърс беше жена с едра гръд, облечена в черна коприна, а мъжът й — дребно беломустакато старче с тромава походка и бастун.

— Как сте? Как сте? — стисна ми тя ръката.

— Здравейте — каза Майърс.

— Е, как минаха надбягванията?

— Добре. Наистина чудесно. Три от моите спечелиха.

— А вашите? — попитах аз Майърс.

— Нормално. Спечелих веднъж.

— А аз, както винаги, не знаех — каза мисис Майърс. — Никога не ми казва.

— Не мога да се оплача — каза Майърс. Стараеше се да бъде любезен. — Трябва да дойдете и вие. — Когато говореше, създаваше впечатлението, че не те гледа или че те взема за някой друг.

— Непременно — обещах аз.

— Ще дойда да ви навестя в болницата — каза мисис Майърс. — Приготвила съм някои неща за моите момчета. Вие всички сте мои момчета. Моите скъпи момчета.

— Ще се радват да ви видят.

— Скъпите ми момчета! Вие също. И вие сте едно от моите момчета.

— Трябва да се прибирам вече — казах аз.

— Поздрави на всички скъпи момчета. Ще им донеса един куп неща. Приготвила съм чудесно вино „Марсала“ и сладкиши.

— Довиждане — казах аз. — Страшно ще се зарадват.

— Довиждане — каза Майърс. — Наминете към Галерията. Знаете къде е моята маса. Всеки следобед сме там.

Продължих по улицата. Исках да купя в „Кова“ нещо за Катрин. Купих й кутия шоколадови бонбони и докато продавачката ми я завиваше, отидох на бара. Там седяха двама англичани и няколко летци. Изпих едно „Мартини“ сам, платих го, взех кутията с бонбоните и тръгнах да се прибирам в болницата. Пред барчето на улицата до „Ла Скала“ видях няколко познати: един вицеконсул, двама, които учеха пеене, и Еторе Морети, италианец от Сан Франциско, доброволец в италианската армия. Седнах на чаша с тях. Единият от певците се казваше Ралф Симънс и пееше под името Енрико дел Кредо. Не го знаех как пее, но той все беше на прага на някакво велико събитие. Беше пълен, а ноздрите и ъглите на устата му — винаги възпалени като на човек, който страда от сенна хрема. Тъкмо беше пял в Пиаченца. Пял в „Тоска“ и бил чудесен.

— Вие, разбира се, никога не сте ме чували да пея — каза той.

— Кога ще пеете тук?

— Тази есен ще гастролирам в „Ла Скала“.

— Обзалагам се, че ще хвърлят пейките отгоре ти — каза Еторе. — Чували ли сте как го замеряха с пейките в Модена?

— Това е долна лъжа.

— Да, замеряха го с пейките — каза Еторе. — Аз самият хвърлих шест.

— Ти си мръсен жабар от Сан Франциско.

— Той няма добър италиански изговор — каза Еторе. — Където отиде, все го замерят със скамейки.

— Пиаченца е най-трудната сцена в Северна Италия — каза другият тенор. — Вярвайте ми, там не се церемонят с певците.

Този тенор се наричаше Едгар Сондърс и пееше под името Едуардо Джовани.

— Как ми се ще да съм там, когато те замерят, че да гледам — подхвана пак Еторе. — Ти не можеш да пееш на италиански.

— Той не е с ума си — каза Едгар. — Замеряли ни били — само това знае.

— И те само това знаят, когато един от двама ви се разпее — каза Еторе. — А като се върнете в Америка, ще разказвате за триумфа си в „Ла Скала“. В „Ла Скала“ няма да ви оставят да изпеете и една нота.

— Аз ще пея в „Ла Скала“ — каза Симънс. — Ще пея в „Тоска“ през октомври.

— Ще отидем, нали, Мак? — каза Еторе на вицеконсула. — Ще им трябва някой да ги пази.

— Може би американската армия ще е там, да ги пази — каза вицеконсулът. — Ще пиете ли още по чаша, Симънс? А за вас, Сондърс?

— Добре — каза Сондърс.

— Чух, щели да ти дадат сребърния медал — обърна се към мен Еторе. — За какви заслуги те предложиха за награда?

— Не знам. Нито знам дали ще го получа.

— Ще го получиш. И да видиш как ще ти се възхищават момичетата от „Кова“! Ще мислят, че си убил двеста австрийци или че сам-самичък си превзел цял окоп. Моите отличия ми отвориха доста работа, повярвай ми.

— Колко имаш, Еторе? — попита вицеконсулът.

— Има ги всичките — каза Симънс. — Той е човекът, заради когото се води войната.

— Два пъти ме предлагаха за бронзов и три пъти за сребърен — каза Еторе. — Но получих само един.

— А останалите?

— Операцията не се разви успешно — каза Еторе. — Не успее ли операцията, не дават отличия.

— Колко пъти са те ранявали, Еторе?

— Три пъти тежко. Имам три нашивки за раняване. Вижте! — Той извъртя ръкава си. На плата над лакътя бяха пришити три успоредни лентички от сребърна сърма на черен фон.

— И ти имаш една — каза Еторе. — Уверявам те, по̀ друго е, като си ги имаш. За мен те значат повече от медалите. Повярвай, момче, три не са малко нещо. За да получиш една лентичка, трябва да имаш такава рана, че три месеца да лежиш в болницата.

— Къде са ти раните, Еторе? — попита вицеконсулът.

Еторе си запретна ръкава.

— Ето тук — показа той дълбок, гладък червен белег. — И тук, на крака. Нея не мога да ви покажа, защото съм с навои. Също на ходилото. В него имам мъртва кост и все вони. Всяка сутрин изчоплям парченца от нея и все вони.

— От какво са ти раните? — запита Симънс.

— От ръчна граната. От ония, дето са като мелачки. Направо ми отнесе едната страна на ходилото. Знаеш ги мелачките, нали? — обърна се той към мен.

— Разбира се.

— Видях го мръсника, като я хвърляше — каза Еторе. — Паднах и си казах — край! Но тия гранати освен взрив нямат нищо вътре. Застрелях го негодника с пушката. Винаги нося пушка, за да не разберат, че съм офицер.

— А той как изглеждаше? — попита Симънс.

— Това му беше единствената граната — продължи Еторе. — Не знам защо я хвърли. Сигурно отдавна му се е искало да хвърли граната. Така и не видя истински бой. Застрелях го мръсника.

— Как изглеждаше, когато го застреля? — запита Симънс.

— Откъде да знам? — отвърна Еторе. — Застрелях го в корема. Боях се, че няма да улуча, ако се прицеля в главата.

— Откога си офицер, Еторе? — попитах аз.

— От две години. Скоро ще стана капитан. А ти отдавна ли си лейтенант?

— Вече трета година.

— Не можеш да станеш капитан, понеже не знаеш достатъчно добре италиански — каза Еторе. — Да говориш можеш, но не знаеш да четеш и пишеш както трябва. За капитан ти трябва образование. Защо не минеш в американската армия?

— Може да мина.

— Как ми се ще и аз да отида. Колко получава един капитан, Мак?

— Не знам точно. Около двеста и петдесет долара, струва ми се.

— Боже мой, колко неща мога да направя с двеста и петдесет долара! Побързай да постъпиш в американската армия, Фред. И виж няма ли начин и мен да вкараш.

— Дадено.

— Мога да командувам рота на италиански. Като нищо ще се науча и на английски.

— Може да те направят генерал — каза Симънс.

— Не, за генерал нямам достатъчно знания. Един генерал трябва да знае какво ли не. Вие, момчета, си мислите, че войната е лесна работа. Нямате ум и колкото за ефрейтор.

— Слава богу, не ми и трябва — каза Симънс.

— Може да ти потрябва, ако ви подберат и вас, цивилните гарги. Ех, да ми паднете в моя взвод. И Мак също. Ще те направя мой ординарец, Мак.

— Ти си чудесно момче, Еторе — каза Мак, — но ми се струва, че си милитарист.

— Ще стана полковник, докато свърши войната.

— Ако не те убият.

— Няма да ме убият. — Той докосна звездите на яката си с палеца и показалеца. — Видяхте ли какво направих? Винаги пипам звездите си, когато някой спомене, че може да ме убият.

— Хайде да си вървим, Симънс — каза Сондърс и стана.

— Хайде.

— Довиждане — казах аз. — И аз трябва да си вървя. — Часовникът зад бара показваше шест без четвърт. — Чао, Еторе!

— Чао, Фред — отговори Еторе. — Чудесно е, че ще получиш сребърния медал.

— Не знам дали ще го получа.

— Ще го получиш, Фред. Чух, че ще се уреди.

— Е, довиждане — казах аз. — И умната, Еторе.

— Не се безпокой за мен. Не пия и не тичам по жени. Не съм нито пияница, нито женкар. Знам докъде и как.

— Довиждане — казах аз. — Радвам се, че ще те произведат капитан.

— Няма защо да чакам да ме произвеждат. Ставам капитан за бойни заслуги. Нали знаеш — три звезди с кръстосани мечове и с корона отгоре. Така съм аз.

— На добър час!

— На добър час. Кога се връщаш на фронта?

— Скоро.

— Пак ще се видим там.

— Довиждане.

— Довиждане. И умната.

Свърнах по една уличка, където между къщите имаше пряк път до болницата. Еторе беше на двадесет и три години. Израсъл беше при чичо си в Сан Франциско и тъкмо бил в Торино да види баща си и майка си, когато обявили войната. Имаше сестра, която заминала заедно с него при чичо им в Америка и която тази година завършваше училище. Беше типичен герой досадник. Катрин не можеше да го понася.

— И ние имаме герои — казваше тя. — Но те, мили, обикновено говорят по-малко.

— Мен не ме дразни.

— И мен нямаше да ме дразни, ако не беше толкова самомнителен и досаден, досаден, досаден…

— За досаден, досаден е.

— Мило е, че го казваш, но няма нужда. Ти можеш да си го представиш на фронта, знаеш, там той е полезен с нещо, но аз просто не обичам такива момчета.

— Знам.

— Много мило, че ме разбираш. Насилвам се да ми стане симпатичен, но той е противен, наистина е противен.

— Днес каза, че щял да става капитан.

— Това е добре — отговори Катрин. — Той сигурно е доволен.

— Не ти ли се иска и аз да имам по-висок пагон?

— Не, мили. Искам само да имаш такъв чин, че да ни пускат в добрите ресторанти.

— Тъкмо такъв чин имам.

— Чудесен чин. Не държа на по-горен. Може да ти замае главата. О, мили; толкова съм доволна, че не си самомнителен. И такъв да беше, пак щях да се омъжа за теб, но толкова е успокоително да имаш съпруг, който не е самомнителен.

Говорехме тихичко на балкона. Луната сигурно беше вече изгряла, но над града имаше мъгла и тя не се виждаше, скоро заръмя и ние се прибрахме вътре. Навън дъждецът премина в дъжд, който забарабани по покрива. Станах и отидох до балконската врата да видя дали не вали вътре, но не валеше и оставих вратата отворена.

— Кого още видя? — запита Катрин.

— Мистър и мисис Майърс.

— Особени хора са те двамата.

— Казват, че в родината си той бил в затвора. Пуснали го да умре.

— И оттогава си живее добре в Милано.

— Не знам колко добре.

— По-добре, отколкото в затвора.

— Тя щяла да донесе нещичко.

— Тя винаги носи чудесни неща. Стана ли милото й момче?

— Едно от нейните мили момчета.

— Вие всички сте нейните мили момчета — каза Катрин. — Има слабост към милите момчета. Чуй как вали.

— Вали силно.

— И ти винаги ще ме обичаш, нали?

— Да.

— Все едно дали вали, или не?

— Да.

— Това е хубаво. Защото се боя от дъжда.

— Защо?

Унасях се. А навън валеше ли, валеше.

— Не знам, мили. Винаги ме е било страх от дъжда.

— Аз го обичам.

— Обичам да вървя в дъжда. Но дъждът не е добър за тези, които се обичат.

— Аз ще те обичам винаги.

— Аз ще те обичам и когато вали дъжд, и когато вали сняг, и когато вали град, и… какво друго вали?

— Не знам. Май че ми се спи.

— Спи, мили. Аз ще те обичам каквото и да вали.

— Наистина ли те е страх от дъжда?

— Когато съм с теб, не.

— А защо те е страх?

— Не знам.

— Кажи ми.

— Не настоявай.

— Кажи.

— Няма.

— Кажи.

— Добре. Страх ме е от дъжда, защото в него понякога се виждам умряла.

— Я стига!

— А понякога виждам теб мъртъв под дъжда.

— Това е по-вероятно.

— Не, не е, мили. Понеже мога да те опазя. Знам, че мога. Но никой не може да помогне на себе си, нали?

— Стига, моля те. Не ставай смахната шотландка тази нощ. Няма да сме заедно още дълго.

— Няма, но съм си шотландка и смахната. Ще престана все пак. Това са глупости.

— Да, глупости са.

— Глупости. Нищо друго освен глупости! Не ме е страх от дъжда. Не ме е страх от дъжда. Боже мой, как искам да не ме е страх.

Тя плачеше. Аз започнах да я утешавам и тя престана да плаче. Но навън продължаваше да вали.

[1] Монте Сан Габриеле заедно с Монте Санто на северозапад и Монте Даниеле на югоизток са образували една почти непристъпна твърдина на австрийската отбрана. След много опити и извънредно тежки загуби към края на август 1917 г. италианците завладяват Байнсица, също и Монте Санто (но само два месеца по-късно са принудени да се изтеглят поради пробива на австрийците при Капорето). Италианците не успяват да превземат Сан Габриеле, макар че няколко пъти успяват да се изкачат на върха. — Б.пр. ↑

Глава двадесета

Един следобед отидохме на конните надбягвания. С нас дойде Фъргюсън, а също и Кроуел Роджърс, момчето, на което бяха пострадали очите от запалката на снаряда. Докато момичетата се обличаха, Кроуел и аз седяхме на леглото в неговата стая и четяхме в спортния вестник резултатите от предишните надбягвания и предвижданията за следващите. Кроуел беше с бинтована глава и надбягванията не го интересуваха много, но за да убие времето, той четеше редовно спортния вестник и следеше как се представя всеки кон. Казваше, че конете не струват, но това е положението. Старият Майърс имаше слабост към него и му казваше на кои коне да залага. Майърс печелеше почти винаги, но избягваше да дава съвети, понеже това би снижило печалбите му от залаганията. В състезанията се правеха големи мошеничества. Жокеи, изгонени от всички други хиподруми, идваха да се състезават в Италия. Майърс беше винаги добре осведомен, но ми беше неприятно да го разпитвам, понеже той понякога замълчаваше, а отговаряше ли, правеше го с явно нежелание, но, кой знае защо, се чувствуваше длъжен да ни каже истината, а да я съобщи на Кроуел му беше по-малко неприятно. Очите на Кроуел бяха пострадали, с едното беше почти сляп. Майърс също беше зле със зрението, затова симпатизираше на Кроуел. На жена си Майърс никога не казваше на кой кон е заложил. Тя понякога печелеше, по-често губеше и непрекъснато говореше.

Четиримата отидохме с файтон до хиподрума в „Сан Сиро“. Денят беше прекрасен, минахме през парка, после покрай трамвайната линия и по прашния път извън града. Виждаха се вили с железни огради и големи избуяли градини, вади за напояване и прашни зеленчукови градини. Отвъд равнината зеленееха тучни ниви с къщи и напоителни канали, а зад тях, на север, бяха планините. Към хиподрума прииждаха множество файтони и контролата на входа ни пусна, без да проверява картите, понеже бяхме в униформи. Слязохме от файтона и след като си купихме програми, пресякохме моравата и меката изравнена писта към загона. Трибуните бяха дървени и стари, под тях бяха касите на тотализатора и до коневръза имаше още един ред каси. Войници се тълпяха до оградата на пистата, опасваща моравата. В загона имаше доста хора, там разхождаха конете в кръг под дърветата зад трибуната. Видяхме познати, намерихме столове за Фъргюсън и Катрин и започнахме да оглеждаме конете.

Те пристъпяха в кръг, навели глави след конярите, които ги водеха. Един от конете беше мастиленочерен и Кроуел се кълнеше, че е боядисан. Вгледахме се и решихме, че не е изключено. Бяха го извели в последния миг преди камбаната за оседлаване. Потърсихме в програмата номера, който конегледачът му носеше на ръкава си. Беше записан като „вран унгарски“ с име Жапалак. Състезанието беше за коне, които не са печелили по-голям приз от хиляда лири. Катрин беше убедена, че са му променили цвета. Фъргюсън се колебаеше. На мен ми се виждаше съмнителен. Решихме да играем на него и заложихме заедно сто лири. Залозите за него бяха едно към тридесет и пет. Кроуел отиде да купи билетите, а ние останахме да гледаме жокеите, които направиха една последна обиколка под дърветата и после с лек галоп поеха по пистата към стартовата линия.

Качихме се на трибуната, за да гледаме. На „Сан Сиро“ в ония години нямаха еластично въже, стартерът изравни конете — там, в далечния край на пистата, те изглеждаха мънички — и даде знак за тръгване, като изплющя с дългия си камшик. Конете минаха край нас. Враният беше начело, а на завоя вече се откъсна от другите. Проследих ги с бинокъла, докато се носеха по срещуположната дъга на пистата, и видях, че жокеят се мъчи да го задържи, но напразно, и когато се зададоха след завоя, враният беше на петнадесет дължини пред другите. Дори и когато мина финала, конят не спря, а отново пое по дъгата на пистата.

— Колко хубаво! — възкликна Катрин. — Ще получим над три хиляди лири. Изглежда, че е изключителен кон.

— Само да не му се размие боята, преди да са ни платили — каза Кроуел.

— Наистина беше чудесен — каза Катрин. — Интересно дали мистър Майърс е заложил за него.

— Спечелихте ли? — извиках аз на мистър Майърс.

Той кимна с глава.

— Аз не — каза мисис Майърс. — А вие, деца, на кой кон заложихте?

— На Жапалак.

— Наистина ли? За него дават тридесет и пет към едно.

— Хареса ни цветът му.

— На мен не… Стори ми се неугледен. Посъветваха ме да не играя на него.

— Той няма да донесе много — каза Майърс.

— Но ставката за него е едно към тридесет и пет.

— Няма да донесе много. В последния момент на него заложиха маса пари — каза Майърс.

— Кой?

— Кемптън и другите. Ще видите. Няма да даде и две за едно.

— Тогава няма да спечелим три хиляди лири — каза Катрин. — Не обичам такива мошенически надбягвания.

— Ще получим двеста лири.

— Нищо не са. За какво са ни? Аз си мислех, че ще спечелим три хиляди.

— Отвратителни измамници — каза Фъргюсън.

— Вярно, че ако нямаше измама, изобщо нямаше да заложим на него, но ми се щеше да спечелим три хиляди лири.

— Да слезем да пием нещо и да видим какво плащат — предложи Кроуел.

Отидохме при дъската, където окачваха номерата на победителите. Звънецът обяви изплащането и срещу Жапалак се появиха цифрите 18.50 — толкова даваха за минималния залог от десет лири, дори две към едно нямаше.

Отидохме при барчето под трибуната и си взехме уиски със сода. Натъкнахме се на двама познати италианци и Макадамо, вицеконсула, те се присъединиха към нас и всички заедно отидохме при момичетата. Италианците се държаха изискано, Макадамо остана да разговаря с Катрин, а ние слязохме да заложим още веднъж. Мистър Майърс стоеше до касите.

— Попитай го на кой е заложил — казах аз на Кроуел.

— На кой номер играете, мистър Майърс? — попита Кроуел.

— Майърс извади програмата си и посочи с върха на молива номер пет.

— Ще имате ли нещо против, ако и ние заложим на него? — попита Кроуел.

— Залагайте, залагайте, само не казвайте на жена ми, че аз съм ви казал.

— Ще пиете ли нещо?

— Не, благодаря. Никога не пия.

Заложихме сто лири на номер пет и още сто за подреждането по място и отидохме за по още едно уиски със сода. Бях в прекрасно настроение, попаднахме на други двама познати италианци, те и двамата черпиха по чаша, а после се върнахме при момичетата. И тези италианци се държаха изискано и не падаха по-долу от ония, които бяхме довели първия път. По едно време никой не се съгласяваше да седне. Подадох билетите на Катрин.

— На кой кон?

— Не знам. Изборът е на мистър Майърс.

— Дори името ли не знаеш?

— Не. Можеш да го намериш в програмата. Мисля, че е номер пет.

— Твоята доверчивост е трогателна — каза тя.

Номер пет победи, но печалбата беше нищожна. Мистър Майърс се ядосваше.

— Трябва да заложиш двеста лири, за да спечелиш двадесет — каза той. — Дванадесет лири за десет. Не си струва. Жена ми изгуби двадесет лири.

— Ще сляза с теб — каза Катрин.

— Всички италианци скочиха от местата си. Слязохме и тръгнахме към конюшните.

— Харесва ли ти всичко това? — запита Катрин.

— Да, струва ми се.

— Не че имам нещо против — каза тя, — но аз, мили, се изморявам от толкова много хора.

— Не са чак толкова много.

— Вярно е, но този Майърс и онзи другият, от банката, с жена си и дъщерите си…

— Той ми осребрява чековете — казах аз.

— Ако не беше той, друг щеше да е. А тези италианци, дето ги доведе, и четиримата са ужасни.

— Можем да останем тук и да гледаме през оградата.

— Добре, ще бъде чудесно. И знаеш ли, мили, хайде да заложим на някой кон, за който не сме чували и на който мистър Майърс не залага.

— Добре.

Заложихме на кон с име Светлина, който пристигна четвърти от петте. Облегнати на оградата, гледахме как конете минават край нас, тропайки глухо с копита, в далечината се виждаха планините, а отвъд дърветата и полята — Милано.

— Тук се чувствувам някак по-чиста — каза Катрин.

Конете, облени в пот, се връщаха през вратата, жокеите им ги успокояваха и ги насочваха под дърветата, където се спешаваха.

— Да пием по нещо. Тук, както гледаме конете.

— Отивам да донеса.

— Момчето ще ни донесе — каза Катрин.

Тя вдигна ръка и момчето от барчето „Пагода“ до конюшните дотича веднага. Седнахме на една кръгла желязна маса.

— Не ти ли е по-приятно, когато-сме сами?

— Да — казах аз.

— Чувствувах се много самотна, когато бяхме с всички онези хора.

— Тук е много хубаво.

— Да, хиподрумът е приятен.

— Не е лош.

— Няма да ти развалям удоволствието, мили. Поискаш ли, веднага се връщаме горе.

— Не — казах аз, — ще останем тук и ще си пием. После ще отидем при препятствието с водния ров да гледаме стипълчейза.

— Колко си мил с мен — каза тя.

След като поседяхме сами, пак ни беше приятно с другите. Хубаво прекарахме.

Глава двадесет и първа

През септември дойдоха първите хладни нощи, после захладняха и дните, листата в парка почнаха да променят цвета си и ние разбрахме, че лятото си е отишло. На фронта нещата вървяха зле и Сан Габриеле не падаше. На платото Байнсица вече не се биеха, а към средата на месеца престанаха и сраженията за Сан Габриеле. Не можаха да го превземат. Еторе се беше върнал на фронта. Конете ги бяха изпратили в Рим и вече нямаше надбягвания. Кроуел също бе в Рим на път за Америка. В града на два пъти имаше бунтове против войната, а в Торино избухнаха доста сериозни размирици. Един английски майор ми каза в клуба, че италианците били изгубили сто и петдесет хиляди души на платото Байнсица и при Сан Габриеле. А на Карсо дали четиридесет хиляди жертви. Взехме заедно по едно питие и той се разприказва. Нямало да има повече сражения тази година, италианците захапали повече, отколкото можели да преглътнат. Офанзивата във Фландрия взела лош обрат. Ако съюзниците продължавали да дават жертви както тази есен, изпята им била песента още идната година. На всички ни била изпята песента, но нямало значение, докато не сме го забелязали. На всички ни е изпята песента. Важното било да не го признаваме. Ще победи онзи, който последен забележи, че му е изпята песента. Поръчахме по още едно. Не съм ли от някой щаб? Не. А той — да. Всичко било глупост. Бяхме сами в клуба, разположени на едно от големите кожени канапета. Ботушите му бяха от матова кожа, добре лъснати. Много хубави ботуши. Всичко било глупост. Онези горе мислели само за дивизии и попълнения. Карат се за дивизии и щом ги получат, пращат ги да ги избият. На всички ни е изпята песента. Победите все за немците. Това се казва войници! Старият хун — това е войник. Но и на германеца му е изпята песента. На всички ни е изпята песента. Попитах го за руснаците. И на тях им е изпята песента. Скоро самичък съм щял да видя, че им е изпята песента. Също и на австрийците. Ако успеят да получат няколко дивизии хуни, може и да се измъкнат. Смята ли той, че те ще минат в настъпление тази есен? Разбира се. На италианците им е изпята песента. Всички вече знаели това. Немците щели да пробият откъм Трентино[1] и да прекъснат железницата при Виченца и какво щели да правят тогава италианците? Австрийците опитаха това през деветстотин и шестнадесета година, възразих аз. Да, но без немците. Вярно, съгласих се. Но те едва ли ще го направят, каза той. Много е просто. Ще опитат нещо по-сложно и тогава песента им ще бъде съвсем изпята. Казах, че е време да си вървя. Трябва да се върна в болницата. „Довиждане — каза той. После прибави весело: — Всичко най-хубаво!“ Имаше голямо противоречие между песимистичния му възглед за света и веселия му нрав.

Отбих се в една бръснарница, обръснах се и тръгнах към болницата. Кракът ми беше сравнително добре, повече не можех да искам засега. Преди три дни бях отишъл на преглед. Оставаха ми още няколко процедури от лечението в „Оспедале Маджоре“ и вървях по пряката, като се стараех да не куцам. Под една аркада старец изрязваше силуети. Спрях се да го погледам. Две млади момичета позираха и той изряза силуетите им заедно с бързи движения на ножицата, като ги гледаше, килнал глава настрани. Момичетата се кикотеха. Той ми показа силуетите, после ги залепи на бяла хартия и им ги даде.

— Сполучливи излязоха — каза той. — Сега е ваш ред, господин лейтенант.

Момичетата се отдалечиха. Те разглеждаха силуетите си и се смееха. Хубави момичета бяха. Едната работеше в пивницата срещу болницата.

— Добре.

— Свалете си фуражката.

— Не, искам с нея.

— Няма да излезе толкова хубаво — каза старецът, после лицето му се проясни. — Но ще стане по-войнствено.

Той заизрязва черната хартия, после раздели двата листа, залепи профилите на картон и ми ги подаде.

— Колко?

— Нищо — махна той с ръка. — Подарявам ви ги.

— Но, моля… — подадох му аз няколко монети.

— Не, приятно ми беше да ви ги направя. Дайте ги на вашето момиче.

— Благодаря много и довиждане.

— Дано се видим пак.

Продължих към болницата. Там ме чакаха писма, едно официално и няколко други. Даваха ми три седмици отпуск, за да се възстановя, преди да се върна на фронта. Препрочетох внимателно писмото. Да, така беше. Отпускът започваше да тече от четвърти октомври, когато свършвах лечението. Три седмици — значи двадесет и един дена. До двадесет и пети октомври. Обадих се, че ще поизляза, и отидох в близкия ресторант да вечерям и да прочета писмата си и „Кориере дела сера“. Имаше едно писмо от дядо ми с новини от семейството, патриотични насърчения, чек за двеста долара и няколко изрезки от вестник, едно скучно писмо от свещеника в нашия стол, друго от един приятел летец, който служеше във френската авиация и пишеше как попаднал сред отчаяни смелчаци, една бележка от Риналди, който ме питаше колко време още ще клинча в Милано и какви са новините. Искаше да му занеса грамофонни плочи и беше изредил кои. С вечерята изпих една бутилка „Кианти“, после кафе и чаша коняк, дочетох вестника, пъхнах писмата в джоба си, оставих вестника на масата с бакшиша за момчето и излязох.

В стаята си в болницата се съблякох, сложих си пижамата и халата, спуснах пердетата на балконската врата, седнах на леглото и зачетох купчината бостънски вестници, които мисис Майърс беше изпратила на своите мили момчета в болницата. „Уайт Сокс“ от Чикаго бяха излезли начело в Американската лига, а отборът на нюйоркските „Джайънтс“ бяха първенци на Националната лига. Бейб Рут играеше за Бостън. Вестниците бяха скучни, новините — повечето местни и остарели, новините от войната — също стари. Предъвкваха едно и също за лагерите с новобранци. Добре, че не бях в такъв лагер. Оставаше ми да чета за бейзбола, а той никак не ме интересуваше. Струпат ли се толкова много вестници, няма как да ти е интересно. Не ми беше до четене, но все пак ги прегледах. Интересно дали ще се спрат първенствата, ако Америка се намеси сериозно във войната. Едва ли. В Милано конните състезания продължаваха, макар че на фронта беше от лошо по-лошо. Във Франция бяха спрели състезанията. Оттам беше дошъл нашият Жапалак. Дежурството на Катрин започваше едва в девет. Чух стъпките й, когато пое смяната, и по едно време я зърнах как минава по коридора. Тя обикаляше стая след стая. Накрая дойде и в моята.

— Закъснях, мили — каза тя. — Много работа. Как си?

Разказах и за писмата и отпуската.

— Чудесно. Къде искаш да отидеш?

— Никъде. Искам да си стоя тук.

— Глупости! Избери някое хубаво място и аз ще дойда с теб.

— А как ще го уредиш?

— Все ще успея някак.

— Ти си чудесна.

— Не, не съм. Но животът се опростява, когато няма какво да губиш.

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо. Помислих си колко малки ми изглеждат пречките, които бяха толкова големи някога.

— Може би няма да е лесно да получиш отпуск.

— Не е тъй, мили. Ако се наложи, просто ще напусна. Но няма да се стигне дотам.

— Къде ще отидем?

— Все ми е едно. Където кажеш. Там, където никого не познаваме.

— Наистина ли ти е все едно къде?

— Да, ще ми хареса където и да е.

Тя изглеждаше разстроена и напрегната.

— Какво има, Катрин?

— Нищо. Нищо няма.

— Не, има нещо.

— Няма нищо. Наистина нищо.

— Знам, че има. Кажи ми, мила. На мен можеш да кажеш.

— Няма нищо.

— Кажи ми.

— Не, не искам. Страх ме е, че ще се разтревожиш.

— Не, няма да се разтревожа.

— Наистина ли? Аз самата не се тревожа, но се боя ти да не се разтревожиш.

— Няма, щом ти не се тревожиш.

— Не искам да го кажа.

— Кажи.

— Толкова ли държиш?

— Да.

— Ще имам бебе, мили. Вече съм почти трети месец. Това не те разстройва, нали? Моля те, недей да се безпокоиш.

— Добре, няма.

— Наистина ли?

— Разбира се.

— Направих всичко. Опитах какво ли не, но не помогна.

— Нима съм се разтревожил?

— Не успях да направя нищо, мили, но не се тревожа. И ти недей да се тревожиш, нито да се огорчаваш.

— Единствено за теб се безпокоя.

— Ето, тъкмо това не искам. Всеки ден се раждат деца. Всички имат деца. Това е нещо естествено.

— Ти си чудесна наистина.

— Не, не съм. Но ти не мисли за това, мили. Ще гледам да не ти създавам грижи. Знам, че те разтревожих. Но не бях ли добро момиче досега? Ти изобщо не забеляза, нали?

— Не.

— И по-нататък ще бъде така. Ти просто не бива да се тревожиш. Виждам, че се тревожиш. Престани. Искаш ли да пиеш нещо, мили? Знам, че пиеш ли, става ти хубаво.

— Не, и така ми е хубаво. А ти си наистина чудесна.

— Не, не съм. Но ще уредя всичко, за да сме заедно. Ти само избери къде да отидем. Сигурно ще е хубаво през октомври. Ще прекараме хубаво, мили, а върнеш ли се на фронта, ще ти пиша всеки ден.

— Къде ще бъдеш?

— Не знам още. На някое прекрасно място. За всичко това ще се погрижа аз.

Притихнахме. Катрин седеше на леглото, аз я гледах, но без да се докоснем. Бяхме разделени като хора, които са смутени, понеже някой внезапно е влязъл в стаята. Тя протегна ръка и хвана моята.

— Не се сърдиш, нали, мили?

— Не.

— Нямаш чувството, че си хванат в капан?

— Може би донякъде. Но не от теб.

— Не исках да кажа, че от мен. Не бъди глупав. Исках да кажа изобщо в капан.

— Човек винаги има усещането, че природата го е хванала в капан.

Тя не помръдна, не дръпна ръката си, но се отдалечи на километри от мен.

— „Винаги“ е грозна дума.

— Извинявай.

— Няма нищо. Но, разбираш ли, никога не съм имала дете, дори не съм обичала досега. И се стараех да бъда такава, каквато ме искаш, а сега ми говориш за „винаги“.

— Искаш ли да си отрежа езика? — предложих аз.

— О, мили! — върна се тя при мен от там, където се бе зареяла. — Не ми обръщай внимание. — Бяхме пак заедно, смущението го нямаше вече. — Ние с теб сме едно и не бива да си придиряме един друг.

— И няма.

— Защото се случва; хората се обичат, а се заловят за някоя казана дума, скарат се и изведнъж престават да бъдат едно.

— Няма да се караме.

— Не бива. Защото на света сме само ние двамата и всички останали са срещу нас. Случи ли се нещо помежду ни, загубени сме, в ръцете им сме.

— Ти си толкова храбра, че няма да им паднем в ръцете — казах аз. — На храбрите никога нищо не се случва.

— И те умират.

— Но само веднъж.

— Не знам. Кой го е казал това?

— Страхливецът умира хиляди пъти, храбрият само веднъж.

— Разбира се. Кой го е казал?[2]

— Не знам.

— Бил е страхливец навярно — каза тя. — Добре е познавал страхливците, но храбрите — никак. Храбрият умира може би две хиляди пъти, ако е умен. Само че не се издава.

— Кой знае? Трудно е да разбереш какво става в главата на храбрия.

— Да, в това му е силата.

— Щом ти го казваш.

— Прав си, мили. Заслужих си го.

— Ти си храбра.

— Не съм — каза тя. — Но бих искала да бъда.

— И аз не съм. Познавам се вече. Видях достатъчно, за да знам. Аз съм като бейзболист, който избива до двеста и тридесет и знае, че не може повече.

— Какво значи „бейзболист, който избива до двеста и тридесет“? Това звучи ужасно внушително.

— Не е. Ще рече само, че умерва посредствено с бухалката.

— Но все пак умерва — подразни ме тя.

— И двамата сме май с високо самомнение — казах аз. — Но ти си храбра.

— Не съм. Но ще гледам да бъда.

— И двамата сме храбри. Пия ли, винаги ставам много храбър.

— Ние сме прекрасни хора — каза Катрин, отиде до гардероба и донесе коняка и една чаша.

— Пийни, мили. Ти се държа на висота.

— Всъщност не ми се пие.

— Малко.

— Добре.

Налях една трета от водната чаша и я изпих.

— Малко попрекали — каза тя. — Знам, че конякът е питието на героите, но все пак с мярка.

— Къде ще живеем след войната?

— Навярно в някой приют за старци — каза тя. — Три години очаквах с детска наивност войната да свърши до Коледа. Но сега се надявам да свърши, преди нашият син да е станал капитан втори ранг.

— Може да стане генерал.

— Ако войната е стогодишна, ще има време да служи и в армията, и във флота.

— Не искаш ли да пиеш?

— Не. Ти само се развеселяваш, мили, но на мен ми се замайва главата.

— Никога ли не си пила коняк?

— Не, мили, аз съм много старомодна съпруга.

Пресегнах се за бутилката на пода и си налях отново.

— По-добре да наобиколя твоите съотечественици — реши Катрин. — А докато се върна, ти можеш да си дочетеш вестниците.

— Непременно ли трябва да идеш?

— Ако не сега, после.

— Добре. По-добре сега.

— Бързо ще се върна.

— Дотогава ще съм свършил с вестниците.

[1] Преди Първата световна война северноиталианската планинска област Трентино е била част от провинцията Австрийски Тирол. В началото на 1919 г. австрийците удържат няколко победи недалеч от Трентино, но не успяват да проникнат в дълбочина на италианска територия. Според мира от 1919 г. Италия получава Трентино (където населението говори италиански) и Южен Тирол (където хората говорят немски). — Б.пр. ↑

[2] Думи на Юлий Цезар от едноименната трагедия на Шекспир. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

През нощта захладня и на другия ден заваля. Като се връщах от „Оспедале Маджоре“, валеше силно и се прибрах мокър. Горе в стаята ми дъждът плющеше по балкона и шибан от вятъра, се стичаше по стъклената врата. Преоблякох се, пих коняк, но не ми беше вкусен. През нощта се чувствувах зле и на сутринта след закуска ми се повдигаше.

— Няма съмнение — каза главният лекар. — Погледнете бялото на очите му, госпожице.

Мис Гейдж погледна. Дадоха ми огледало и аз да се видя. Бялото на очите ми беше пожълтяло, имах жълтеница. Боледувах две седмици. Така и не можахме да прекараме заедно моя отпуск. Бяхме намислили да отидем в Паланца на Лаго Маджоре. Там есента е много хубава, когато листата на дърветата започнат да жълтеят. Можеш да правиш преходи и да ловиш пъстърва в езерото. За предпочитане е пред Стреза, защото няма толкова хора. Стреза ти е така на път от Милано, че там винаги срещаш познати. До Паланца има едно хубаво селце, оттам с лодка можеш да стигнеш до рибарските острови, а на големия остров има ресторант. Но не отидохме.

Един ден, както си лежах с жълтеница, мис Ван Кампен влезе в стаята ми, отвори гардероба и видя празните бутилки. Бях накарал вратаря да ги изнесе, той беше взел колкото може на едно носене, тя, изглежда, го беше видяла и идваше да провери има ли още. Повечето бяха бутилки от вермут, от „Марсала“, от „Капри“, плетени бутилки от „Кианти“ и няколко шишета от коняк. Вратарят бе изнесъл големите бутилки от вермут и плетените шишета от „Кианти“ и беше оставил за най-накрая бутилките от коняк. Тъкмо тях и една бутилка от „Кюмел“ с форма на мечка откри мис Ван Кампен. Особено я ядоса бутилката като мечка. Тя я взе в ръце. Мечката клечеше с вдигнати лапи, а с предните служеше, стъклената й глава затъкната с тапа и няколко кристалчета полепнали по дъното.

— Това е „Кюмел“ — засмях се аз. — Най-хубавият „Кюмел“ е в такива бутилки. Правят го в Русия.

— А това са все шишета от коняк, нали? — попита мис Ван Кампен.

— Не мога да ги видя всичките. Сигурно.

— И откога продължава това?

— Сам си ги купувах и ги донасях — отвърнах аз. — Често ме навестяват италиански офицери и гледам да има какво да им предложа.

— А вие не пиехте, така ли?

— И аз пиех.

— Коняк! — каза тя. — Единадесет празни бутилки от коняк и това мечешко питие!

— „Кюмел“.

— Ще пратя някого да ги изнесе. Това ли са ви всичките празни бутилки?

— Засега да.

— А аз ви жалех, че имате хепатит. Не сте човек за жалене.

— Благодаря!

— Разбира се, не ви осъждам, че не ви се връща на фронта. Но допусках, че ще измислите нещо по-умно, а не да си докарвате хепатит, като се наливате с алкохол.

— Като какво?

— Като се наливате с алкохол! Много добре ме чухте какво казах.

Не отговорих.

— Ако не измислите нещо друго, боя се, ще трябва да се върнете на фронта веднага щом оздравеете. Не смятам, че след умишлено предизвикан хепатит ви се полага отпуск за възстановяване.

— Не смятате ли?

— Не.

— Боледували ли сте някога от жълтеница, мис Ван Кампен?

— Не, но съм виждала много случаи.

— Забелязали ли сте какво удоволствие е тя за болните?

— Сигурно е за предпочитане пред фронта?

— Мис Ван Кампен — казах аз, — чували ли сте някой да се е ритнал в тестикулите, за да го освободят от военна служба?

Мис Ван Кампен се престори, че не е чула въпроса. Трябваше или да го подмине, или да напусне стаята. Но тя не искаше да си отиде, понеже отдавна искаше да ме хване натясно и сега й бях дошъл на сгода.

— Виждала съм не един войник, самонаранил се, за да се отърве от фронта.

— Не ви питах за това. И аз съм виждал умишлени осакатявания. Питах ви дали сте виждали някога човек, който, за да го освободят от служба, се е ритнал в тестикулите, защото това е най-близкото усещане до жълтеницата, и съм уверен, че малко жени са го изпитали. Затова ви попитах дали някога сте боледували от жълтеница, мис Ван Кампен, защото…

Мис Ван Кампен излезе от стаята. След малко влезе мис Гейдж.

— Какво сте казали на Ван Кампен? Беше готова да ви скалпира.

— Сравнявахме различните усещания. Тъкмо щях да изкажа предположение, че тя никога не е изпитвала родилни болки…

— Вие сте глупак — каза Гейдж. — Готова е да ви скалпира.

— Вече го стори — отвърнах аз. — Изяде ми отпуска и може да ме даде на военен съд. И на това е способна.

— Поначало не ви обича — каза Гейдж. — За какво се разправяхте?

— Бил съм пиянствувал, за да ме хване жълтеницата и да не се връщам на фронта.

— Пфу! — каза мис Гейдж. — Ще се закълна, че капка не сте слагали в уста. Всички ще се закълнат.

— Тя намери бутилките.

— Сто пъти ви казах да ги махнете. Къде са?

— В гардероба.

— Имате ли куфар?

— Не. Сложете ги в раницата.

Мис Гейдж пъхна бутилките в раницата.

— Ще ги дам на вратаря — каза тя и тръгна към вратата.

— Чакайте — каза мис Ван Кампен. — Тези бутилки ще взема аз.

Тя водеше вратаря.

— Отнесете всичко това, моля — каза тя. — Искам да ги покажа на доктора, когато му докладвам.

Тя се отдалечи по коридора. Вратарят взе раницата. Той знаеше какво има вътре.

Не се случи нищо, освен че загубих отпуска си.

Глава двадесет и трета

Вечерта, когато щях да замина за фронта, пратих вратаря да ми запази едно място във влака от Торино. Влакът заминаваше в полунощ. Той се композираше в Торино, пристигаше в Милано към десет и половина вечерта и оставаше на гарата до часа за тръгване. Човек трябваше да е там, когато той пристигне, за да си осигури място. Вратарят взе със себе си един приятел, картечар в отпуск, който работеше в шивашка работилница, и беше сигурен, че двамата ще могат да ми запазят място. Дадох им багажа си и пари за перонни билети. Имах една голяма раница и две платнени торби.

Към пет часа си взех сбогом в болницата и излязох. Нещата ми бяха вече в стаичката на вратаря и аз му казах, че ще бъда на гарата малко преди полунощ. Жена му ме нарече „signorino“ и се разплака. Изтри си очите, стисна ми ръката и пак заплака. Потупах я по рамото, а тя отново се разхълца. Беше ниска, пълничка, засмяна и белокоса; беше ми кърпила чорапите. Когато плачеше, лицето й се сгърчваше до неузнаваемост. Отидох да чакам в кръчмата на ъгъла, гледайки през прозореца. Навън бе тъмно, студено и мъгливо. Платих си кафето и ракията и гледах минувачите край осветения прозорец. Забелязах Катрин и почуках на прозореца. Тя погледна, видя ме и се усмихна. Излязох да я пресрещна. Носеше тъмносиня пелерина и мека филцова шапка. Тръгнахме заедно по тротоара покрай винарните, после през пазарчето нагоре по улицата и през сводестия проход на площада пред катедралата. Имаше трамвайна линия и по-нататък беше катедралата. Тя се извисяваше бяла и мокра в мъглата. Пресякохме трамвайната линия. Вляво от нас, където започваше Галерията, се виждаха магазинчета с осветени витрини. На площада имаше мъгла и когато наближихме мократа каменна фасада на катедралата, тя ни се стори още по-грамадна.

— Искаш ли да влезем?

— Не — отвърна Катрин.

Продължихме. Минахме покрай войник и момичето му в сянката на един от каменните контрафорси. Двамата стояха притиснати до стената и той я бе загърнал с наметката си.

— И те са като нас — забелязах аз.

— Никой не е като нас — каза Катрин. Не го каза в добрия смисъл.

— Поне да имаха къде да отидат.

— Може би така е по-добре за тях.

— Не знам. Всеки трябва да има къде да се подслони.

— Имат на разположение катедралата — каза Катрин.

Бяхме я отминали. Стигнахме до края на площада и погледнахме назад към катедралата. Беше хубава в мъглата. Стояхме пред един магазин за кожени изделия. На витрината имаше ботуши, една раница и скиорски обувки. Всяко нещо беше изложено отделно — раницата в средата, ботушите от едната страна, обувките от другата. Кожата тъмнееше, излъскана като дълго употребявано седло. Отраженията на електрическите светлини грееха върху матовата лъскава кожа.

— Някой път ще отидем на ски.

— След два месеца започва ски-сезонът в Мюрен — каза Катрин.

— Хайде да отидем.

— Хайде — съгласи се тя. Минахме и край други витрини и свихме в една странична уличка. — Никога не съм идвала тук.

— Оттук минавах за болницата — казах аз.

Уличката беше тясна и ние вървяхме от дясната страна. Разминавахме се с много хора в мъглата. Витрините на всички магазини, покрай които минавахме, светеха. Загледахме се в купчината сирена на една витрина. Аз се спрях пред оръжейното магазинче.

— Да влезем за малко. Трябва да купя нещо.

— Какво?

— Пистолет.

Влязохме. Откопчах колана си и го сложих заедно с празния кобур на стъклото. Зад щанда стояха две жени. Те донесоха няколко пистолета.

— Трябва да пасва в кобура — казах аз, като го отворих. Кобурът беше от сива кожа, бях го купил на старо, за да го нося из града.

— Добри пистолети ли са тези? — попита Катрин.

— Всички са почти еднакви. Мога ли да изпробвам този? — запитах аз жената.

— Сега няма къде да стреляте — отвърна тя. — Но пистолетът е много добър. Няма да сбъркате с него.

Отместих предпазителя и дръпнах затвора. Спусъкът не беше мек, но се движеше плавно. Прицелих се и пак дръпнах.

— Употребяван е — каза жената. — Беше на един офицер, отличен стрелец.

— Вие ли му го продадохте?

— Да.

— Как попадна отново при вас?

— Донесе го ординарецът му.

— Може и моят да е тук — казах аз. — Колко струва?

— Петдесет лири. Много е евтино.

— Добре. Искам също два резервни пълнителя и една кутия патрони.

Тя извади всичко изпод витринката.

— Нямате ли нужда от сабя? — попита тя. — Имам саби от втора ръка, много евтини.

— Отивам на фронта — казах аз.

— О, тогава нямате нужда от сабя — каза тя.

Платих пистолета и патроните, заредих пълнителя и го поставих на място, пъхнах пистолета в празния кобур, напълних двата пълнителя и ги поставих в кожените джобчета на кобура, после препасах колана. Той увисна под тежестта на пистолета. Все пак, казах си, по-добре е да имаш пистолет от армейски образец. Винаги ще му намериш патрони.

— Сега сме напълно въоръжени — казах аз. — Трябваше да свърша тази работа. Моя го откраднаха, докато ме пренасяха до болницата.

— Дано този да е добър — каза Катрин.

— Нещо друго да желаете? — попита жената.

— Мисля, че не.

— Пистолетът е с шнур — каза тя.

— Да, забелязах.

Жената искаше да ми продаде още нещо.

— Не ви ли трябва свирка?

— Мисля, че не.

Жената каза довиждане и ние излязохме на улицата. Катрин погледна витрината. Жената ни наблюдаваше отвътре и ни кимна с глава.

— Какви са тези дървени стойки с огледалцата по тях?

— С тях примамват птички. Забиват ги из полето, въртят ги, чучулигите ги виждат и долитат, а италианците ги стрелят.

— Изобретателен народ — каза Катрин. — Вие в Америка не ходите на лов за чучулиги, нали, мили?

— Специално за чучулиги, не.

Пресякохме улицата и тръгнахме по отсрещната страна.

— Сега съм по-добре — каза Катрин. — Когато тръгнахме, бях много зле.

— Винаги сме добре, когато сме заедно.

— Винаги ще бъдем заедно.

— Да, само че в полунощ заминавам.

— Не мисли за това, мили.

Вървяхме по улицата. В мъглата светлините жълтееха.

— Не си ли уморен? — попита Катрин.

— А ти?

— Не съм. Приятно е да походиш.

— Но да не прекалявам.

— Няма.

Свърнахме в една неосветена уличка и закрачихме по нея. Спрях се и целунах Катрин. Докато я целувах, усетих ръката й на рамото си. Тя се бе загърнала с пелерината ми, тъй че и двамата бяхме покрити с нея. Стояхме на уличката, опрени на един висок зид.

— Да отидем някъде — казах аз.

— Добре — отговори Катрин.

Продължихме по уличката и излязохме на друга, по-широка улица, която водеше край един канал. На отсрещната страна имаше тухлен зид и сгради. Пред нас, в дъното на улицата, видях трамвай, който минаваше по един мост.

— На моста можем да вземем файтон — казах аз.

Отидохме на моста и зачакахме в мъглата. Минаха няколко трамвая, пълни с хора, които се прибираха. Зададе се и един файтон, но в него имаше някакъв човек. Заръмя.

— Да вървим пеш или да вземем трамвая — предложи Катрин.

— Ей сега ще дойде някой — казах аз. — Оттук минават много.

— Ето един — каза тя.

Файтонджията спря коня и спусна металния показалец на брояча. Гюрукът беше вдигнат, а по плаща на файтонджията се стичаха капки. Мокрият му цилиндър лъщеше. Седнахме отзад в тъмното под гюрука.

— Къде му каза да кара?

— На гарата. Срещу гарата има един хотел, където можем да отидем.

— Може ли в хотела така? Без багаж?

— Може — казах аз.

Дълго пътувахме под дъжда по разни странични улички.

— Няма ли да вечеряме? — каза Катрин. — Май че огладнявам.

— Ще вечеряме в стаята.

— Нямам нищо за преобличане. Дори нощница нямам.

— Ще купим — казах аз и извиках на файтонджията: — Карайте по улица „Манцони“.

Той кимна и на първата пресечка сви вляво. Като излязохме на главната улица, Катрин се заоглежда за магазин.

— Ето — каза тя.

Викнах на файтонджията да спре. Катрин слезе, прекоси тротоара и се скри вътре. Аз останах да я чакам във файтона. Валеше, лъхаше ми от мократа улица и запотения кон под дъжда. Катрин се върна с един пакет, качи се и продължихме.

— Голяма прахосница съм, мили — каза тя, — но нощницата е хубава.

Пред хотела помолих Катрин да почака във файтона, а аз влязох да говоря с управителя. Стаи имаха колкото искаш. Излязох пак навън, платих на файтонджията и влязохме с Катрин. Пиколото носеше пакета. Управителят с поклон ни покани в асансьора. Накъдето погледнеш — червен плюш и месинг. Управителят ни придружи в асансьора.

— Monsieur и madame в стаята си ли желаят да вечерят?

— Да, изпратете ни менюто, моля.

— Желаете ли нещо по-специално за вечеря? Дивеч, суфле?

Асансьорът изкачи три етажа, прищраквайки на всеки, последно прищракване и спря.

— Какъв дивеч имате?

— Мога да ви предложа фазан или глухар.

— Глухар — казах аз.

Тръгнахме по коридора. Килимът беше протрит. Имаше много врати. Управителят се спря пред една, отключи и я отвори.

— Заповядайте. Чудесна стая.

Пиколото сложи пакета на масата в средата на стаята. Управителят вдигна пердетата.

— Навън е мъгливо — каза той.

Мебелите бяха в червен плюш. Имаше много огледала, два стола и голямо легло с атлазена покривка. Една врата водеше към банята.

— Ще ви изпратя менюто — каза управителят, поклони се и излезе.

Отидох до прозореца и погледнах навън, после дръпнах един шнур и плътните плюшени завеси се спуснаха. Катрин седеше на леглото и гледаше кристалния полилей. Беше си свалила шапката и косите й блестяха на светлината. Тя се видя в едно от огледалата и посегна към косата си. Аз я виждах в три други огледала. Изглеждаше умислена. Пелерината и се свлече на леглото.

— Какво има, мила?

— Досега не се бях чувствувала като уличница — каза тя.

Отидох до прозореца, дръпнах завесите и се загледах навън. Не си го бях представял така.

— Не си уличница.

— Знам, скъпи. Но не е приятно да се чувствуваш такава. — Гласът й беше сух и безизразен.

— Това е най-хубавият хотел, в който можехме да отидем.

Загледах се през прозореца. Отвъд площада бяха светлините на гарата. По улицата минаваха файтони, виждаха се дърветата в парка. Мократа настилка отразяваше светлините на хотела. По дяволите, мислех си аз, защо трябваше тъкмо сега да се караме?

— Ела тук, моля те — каза Катрин. Гласът й отново беше станал естествен. — Ела, аз пак съм добро момиче.

Погледнах към леглото. Тя се усмихваше. Приближих се, седнах до нея и я целунах.

— Ти си моето добро момиче.

— Вярно е, че съм твоя — каза тя.

След като вечеряхме, ни стана добре, а после бяхме много щастливи и за кратко време стаята беше като наш дом. Стаята ми в болницата беше станала наш дом по същия начин.

Докато вечеряхме, Катрин седеше наметната с моята куртка. Бяхме много гладни и храната беше хубава, изпихме една бутилка „Капри“ и една „Сант Естеф“. Аз изпих повечето, но Катрин също пи и се развесели. Поднесоха ни глухар с картофено суфле и пюре от кестени, салата и цабалионе[1] за десерт.

— Добра си е стаята — каза Катрин. — Чудесна стая. Тук трябваше да изкараме цялото време, откакто сме в Милано.

— Смешна стая. Но е приятна.

— Хубаво нещо е развратът — каза Катрин. — Хората, които му се отдават, изглежда, го правят с вкус. Този червен плюш е наистина много хубав. Съвсем подходящ. И огледалата са чудесни.

— Ти си едно мило момиче.

— Питам се как ли ще е да се събудиш сутрин в такава стая. Но, общо взето, чудесна стая е.

Налях си още една чаша „Сант Естеф“.

— Ще ми се да направим нещо наистина греховно — каза Катрин. — Всичко, което вършим, изглежда тъй просто и невинно. Не мога да повярвам, че вършим нещо лошо.

— Ти си славно момиче.

— Просто съм много гладна. Страшно съм гладна.

— Ти си едно простодушно и добро момиче.

— Наистина обичам простите неща. Ти единствен го разбра.

— Веднъж, току-що се бяхме запознали, си мечтаех цял следобед как отиваме заедно в хотел „Кавур“ и как прекарваме там.

— Доста нахално от твоя страна! Но този хотел не е „Кавур“, нали?

— Не е, там не биха ни приели.

— Един ден ще ни приемат. Ето в какво се различаваме с теб, мили. Аз никога за нищо такова не съм си мислила.

— Съвсем никога?

— Е, съвсем малко — каза тя.

— Ти си чудесно момиче.

Налях си още една чаша.

— Аз съм простодушно момиче — каза Катрин.

— Отначало не ми се стори такава. Мислех те за смахната.

— Наистина бях малко смахната. Но не в смисъл да правя усложнения. Това не те смути, нали, мили?

— Велико нещо е виното — казах аз. — Кара те да забравяш всичко лошо.

— Хубаво нещо е — съгласи се Катрин, — но от него баща ми получи много лоша подагра.

— Ти имаш баща?

— Да — каза Катрин, — и е болен от подагра. Няма да се наложи да се запознаваш с него. А ти нямаш ли баща?

— Не, имам само втори баща.

— Дали ще го харесам?

— Няма да се наложи да се запознаваш с него.

— Така ни е хубаво заедно — каза Катрин. — Вече нищо друго не ме интересува. Толкова съм щастлива че съм ти жена.

Сервитьорът влезе и прибра нещата от масата. Малко след това така се умълчахме, че се чуваше как ръми дъждът. Долу на улицата изсвири автомобилен клаксон.

— „Но подир мен във вечен бяг препуска времето на вихрен впряг“ — издекламирах аз.

— Знам го това стихотворение — каза Катрин. — То е от Марвъл[2]. Разказва се за едно момиче, което не искало да бъде с мъж.

Чувствувах главата си съвсем бистра и исках да поговорим за някои конкретни неща.

— Къде ще родиш бебето?

— Не знам. Ще търся най-доброто място.

— Как ще го уредиш?

— Колкото мога по-добре. Не се безпокой, мили. Може би ще имаме няколко бебета, докато свърши войната.

— Още малко, и ще трябва да тръгвам.

— Знам. Ако искаш, върви още сега.

— Не.

— Тогава не се притеснявай, мили. Досега беше толкова мил, а ето че почваш да се притесняваш.

— Няма. Ще ми пишеш ли често?

— Всеки ден. Четат ли ви писмата?

— Не знаят английски дотолкова, че да е от значение.

— Ще ги пиша така, че да са неразбираеми — каза Катрин.

— Но да не са съвсем неразбираеми.

— Няма, само малко.

— Май че е време да тръгваме.

— Добре, мили.

— Не ми се тръгва от това наше уютно кътче.

— И на мен.

— Но трябва да вървим.

— Да, устроим ли се някъде, все не е за дълго.

— И това ще стане.

— Ще съм приготвила едно хубаво кътче за теб, когато се върнеш.

— Може много скоро да се върна.

— Възможно е да те ранят съвсем мъничко в стъпалото.

— Или в крайчеца на ухото.

— Не, искам ушите ти такива, каквито са.

— А стъпалата не, така ли?

— Те вече са ранявани.

— Трябва да тръгваме, мила. Наистина.

— Добре. Ти пръв.

[1] Смес от яйца, захар и вино или плодов сок, която се разбива в съд, потопен в кипяща вода, докато се сгъсти, излива се в кристални чаши и се поднася топла или охладена. — Б.пр. ↑

[2] Андрю Марвъл (1621–1678) — английски поет и сатирик. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и четвърта

Слязохме по стълбите, вместо да вземем асансьора. Пътеката по стъпалата беше протрита. Бях платил вечерята още в стаята, но сервитьорът, който я беше донесъл, седеше на стол до вратата. Той скочи и се поклони. Влязох с него в канцеларията да платя за стаята. Управителят ме беше посрещнал като приятел и не бе приел да платя предварително, но преди да си отиде, се бе сетил да остави сервитьора на пост пред вратата, за да не се измъкна, без да платя. Сигурно му бяха правили такъв номер. Дори и приятели. По време на война човек има толкова приятели.

Казах на сервитьора да ни повика файтон, той взе от мен пакета на Катрин и излезе с чадър. През прозореца го видяхме да прекосява улицата под дъжда. Стояхме в канцеларията и гледахме навън.

— Как се чувствуваш, Кейт?

— Спи ми се.

— А аз чувствувам стомаха си празен. Гладен съм.

— Взе ли си нещо за ядене?

— Да, в походната торба.

Видях приближаващия се файтон. Той спря, конят беше свел глава под дъжда, сервитьорът слезе, отвори чадъра си и тръгна към хотела. Ние го пресрещнахме на вратата и прислонени под чадъра, прекосихме мокрия плочник и стигнахме до файтона край бордюра. Водата течеше в канавката.

— Пакетът ви е на седалката — каза сервитьорът.

Той ни пазеше с чадъра, докато се качим. Дадох му бакшиш.

— Благодаря и приятно пътуване — каза той.

Кочияшът дръпна поводите и конят тръгна. Сервитьорът се обърна и се упъти под чадъра си към хотела. Поехме по улицата, завихме наляво и спряхме от дясната страна на гарата. Двама карабинери стояха под стряхата близо до фенера при входа. Шапките им лъщяха на светлината. Дъждът изглеждаше чист и прозрачен срещу светлините на гарата. Един носач излезе изпод навеса, свил рамене в дъжда.

— Не — казах аз, — благодаря. Нямам нужда.

Той се върна и пак се подслони под навеса. Обърнах се към Катрин. Лицето й беше в сянката под гюрука.

— Е, да си кажем сбогом.

— Не може ли и аз да вляза.

— Не. Сбогом, Кейт!

— Ще му кажеш ли адреса на болницата?

— Да.

Дадох адреса на файтонджията. Той кимна с глава.

— Сбогом — казах аз. — Грижи се за себе си и за малката Катрин.

— Сбогом, мили.

— Сбогом — казах аз.

Слязох на дъжда и файтонът тръгна. Катрин подаде глава и аз видях осветеното й лице. Тя се усмихна и махна с ръка. Файтонът се отдалечи по улицата. Катрин посочи с пръст навеса. Погледнах, но видях само двамата карабинери. Разбрах, че ми прави знак да не стоя под дъжда. Отидох под навеса и се загледах след файтона, който зави зад ъгъла. Тогава минах през чакалнята и тръгнах към коловоза.

Вратарят ме чакаше на перона. Последвах го във влака и пробивайки си път между хората в коридора, се добрахме до купето, където картечарят ми пазеше място. Вътре беше пълно, той седеше в ъгъла, раницата и торбите ми бяха в мрежата за багаж над главата му. Имаше много хора прави в коридора и тези от купето ни изгледаха, когато влязохме. Нямаше достатъчно места във влака и всички бяха враждебни. Картечарят стана, за да ми отстъпи мястото си. Някой ме потупа по рамото. Обърнах се. Беше един артилерийски капитан, висок и мършав, с червен белег на челюстта. Той бе наблюдавал всичко от коридора през стъклото и бе влязъл.

— Какво има? — попитах аз.

Бях се обърнал с лице към него. Той беше по-висок от мен, лицето му изглеждаше много изпито в сянката на козирката, белегът му лъщеше и изглеждаше пресен. Всички в купето ме гледаха.

— Не може да правите така — каза той. — Не може да пращате войник да ви запазва място.

— А го направих.

Той преглътна и видях как адамовата му ябълка се повдигна и пак се спусна. Картечарят стоеше прав пред мястото. Хората от коридора гледаха през стъклото. Никой в купето не се обади.

— Нямате право да правите това. Аз бях тук два часа преди вас.

— Какво искате?

— Това място.

— Аз също.

Наблюдавах лицето му и усещах, че цялото купе е против мене. Не ги осъждах. Той имаше право. Но не можех да се откажа от мястото. Пак никой не продума.

О, по дяволите! — помислих си аз. После казах:

— Седнете, signor capitano.

Картечарят се отмести и високият капитан седна. Той ме изгледа. Имаше обиден вид. Но бе получил мястото.

— Вземете вещите ми — казах аз на картечаря.

Излязохме в коридора. Влакът беше пълен и аз знаех, че няма никакъв изглед да намеря място. Дадох по десет лири на вратаря и на картечаря. Те минаха по коридора, слязоха на перона и започнаха да се взират в прозорците, но места нямаше.

— Може някои да слязат в Бреша — каза вратарят.

— Там ще се качат още — възрази картечарят.

Казах им сбогом, те ми стиснаха ръката и си тръгнаха. Бяха омърлушени. Когато влакът тръгна, всички, които бяха без места, стояха прави в коридора. Гледах как отминават светлините на гарата и складовете. Продължаваше да вали и скоро стъклата на прозорците бяха тъй мокри, че нищо не се виждаше. По-късно легнах на пода в коридора и заспах, но първо напъхах портфейла с книжата и парите под колана между ризата и панталоните. Спах цялата нощ. Събудих се само в Бреша и Верона, когато във влака се качиха още хора, но пак заспах. Едната торба бях подложил под главата си, другата бях прегърнал, а раницата бях опрял до себе си и който не искаше да ме стъпче, трябваше да ме прекрачи. На пода по целия коридор спяха хора. Други се бяха уловили за дръжките под прозорците или се облягаха на вратите. Този влак беше винаги претъпкан.

Книга трета

Глава двадесет и пета

Беше есен и дърветата бяха оголели, а пътищата кални. От Удине до Гориция пътувах с камион. По пътя разглеждах местността. Срещнахме други камиони. Черничевите дървета бяха голи, полята тъмнееха. Пътят беше покрит с мокрите мъртви листа от редицата оголени дървета, войници запълваха коловозите с натрошен чакъл, струпан на купчини покрай пътя между дърветата. Показа се градът, над него се стелеше мъгла, която скриваше планините. Прекосихме реката и видях, че е много придошла. Беше валяло в планината. Влязохме в града, минахме покрай фабриките, после край къщите и вилите и забелязах, че още къщи са разрушени. В една уличка се разминахме със санитарна кола на английския Червен кръст. Шофьорът носеше кепе, изпитото му лице беше загоряло. Не го познавах. Слязох от камиона на големия площад пред кметството, шофьорът ми подаде раницата, метнах я на гръб, нарамих двете торби и се запътих към вилата. Нямах чувството, че се връщам у дома. Крачех по мокрия чакъл на алеята и гледах вилата през дърветата. Всички прозорци бяха затворени, но вратата беше открехната. Влязох и намерих майора, седнал пред една маса в голата стая с карти и с изписани на машина листове по стената.

— Добре дошли! — посрещна ме той. — Как сте?

Видя ми се състарен и съсухрен.

— Добре съм — отговорих аз. — Как вървят работите?

— Вече всичко свърши. Разтоварвайте се и сядайте.

Сложих раницата и двете торби на земята, а фуражката върху раницата. Примъкнах другия стол, оставен до стената, и седнах пред писалището.

— Лошо лято беше — каза майорът. — Оздравяхте ли напълно?

— Да.

— Получихте ли си наградите?

— О, да. Много ви благодаря.

— Дайте да ги видим.

Аз поразтворих наметката си, за да може да види двете лентички.

— Получихте ли и кутийките с ордените?

— Не, само книжата.

— Кутийките ще дойдат по-късно. За това трябва повече време.

— Какво ще наредите да върша сега?

— Всички коли заминаха. Шест са на север, в Капорето. Били ли сте в Капорето?

— Да — припомних си аз долината, камбанарията, спретнатото градче, хубавата чешма на площада.

— Извозват там. Сега има много ранени. Боевете свършиха.

— Къде са другите?

— Има две в планината и още четири на Байнсица. Другите две санитарни поделения са с Трета армия в Карсо.

— Къде ще ме изпратите?

— Можете да вземете четирите коли на Байнсица, ако искате. Джино доста се застоя там. Не сте били горе, нали?

— Не.

— Там беше много лошо. Изгубихме три коли.

— Разбрах.

— Да, Риналди ви писа.

— Къде е Риналди?

— Тук е, в болницата. Много му се насъбра — и лятото, и есента.

— Мога да си представя.

— Лошо беше — каза майорът. — Не можете да си представите. Често си казвах, че ви провървя, дето ви раниха още в началото.

— Зная.

— Догодина ще бъде още по-лошо — каза майорът. — Възможно е още сега да започнат настъпление. Така се говори, но не ми се вярва. Късно е вече. Видяхте ли реката?

— Да, придошла е.

— Не ми се вярва да започнат настъпление сега, след като дъждовете започнаха. Скоро ще падне сняг. Какво става с вашите съотечественици? Ще видим ли други американци тук освен вас?

— Подготвят десетмилионна армия.

— Дано поне една част пратят насам. Но французите всичко ще грабнат. За нас няма да остане нищо. Както и да е. Сега пренощувайте тук, а утре ще вземете малката кола и отивате да смените Джино. Ще ви дам някой, който знае пътя. Джино ще ви обясни всичко. Там продължават да ни обстрелват, но истинското свърши. Няма да съжалявате, че ви пращам на Байнсица.

— Радвам се, че отивам там. Радвам се, че съм пак под ваше командуване.

Той се усмихна.

— Хубаво е да чуе човек такива думи. Омръзна ми тази война. Струва ми се, че ако замина, повече няма да се върна.

— Толкова ли е лошо?

— Да. От лошо по-лошо. Вървете да се измиете и намерете вашия приятел Риналди.

Излязох и се качих горе с торбите. Риналди го нямаше в стаята, но вещите му бяха там. Седнах на леглото, развих си навоите и свалих дясната обувка. После се изтегнах на леглото. Бях уморен и дясното стъпало ме наболяваше. Стори ми се глупаво да лежа с един събут крак, надигнах се, развързах другата обувка, пуснах я на пода и пак се изтегнах по гръб. В стаята беше душно със затворен прозорец, но бях твърде уморен, за да стана да го отворя. Видях, че всичките ми вещи са в един ъгъл на стаята. Навън се смрачаваше. Лежах на кревата, мислех за Катрин и чаках Риналди. Решил бях да мисля за Катрин само вечер, преди да заспя. Но сега бях уморен, нямах какво да правя, затова лежах и мислех за нея. За нея мислех и когато Риналди влезе. Изглеждаше същият. Беше само поотслабнал.

— Охо, бебчо! — възкликна той.

Приседнах в леглото. Риналди се настани до мен и ме прегърна.

— Добрият стар бебчо! — тупна ме той по гърба, а аз улових двете му ръце. — Моят бебчо! — каза той. — Дай да ти видя коляното.

— Трябва да си сваля брича.

— Сваляй го. Тук сме си наши. Искам да видя как са те закърпили.

Станах и смъкнах брича, свалих и наколенката. Риналди седна на пода и леко раздвижи коляното ми напред-назад. Той опипа белега, опря палци на капачето и притисна коляното с пръсти.

— И повече от това не се прегъва?

— Не.

— Престъпление е, че са те върнали тук. Длъжни са били да изчакат, докато ставата се раздвижи напълно.

— Сега е къде-къде по-добре. Беше като дърво.

Риналди го прегъна по-силно. Гледах го в ръцете. Хубави — ръце на хирург. Гледах главата му, лъскавата, сресана на път коса. Той преви коляното твърде много.

— Ох! — изпъшках аз.

— Трябвало е да ти правят още механотерапия — каза Риналди.

— Сега е по-добре отпреди.

— Виждам, бебчо. Разбирам тези неща повече от теб. — Той се изправи и седна на леглото. — Самата операция е добре направена — приключи той с коляното ми. — А сега ми разкажи всичко.

— Няма нищо за разказване. Живях мирно и тихо.

— Държиш се като женен човек — каза той. — Какво ти е?

— Нищо — отвърнах аз. — А на теб?

— Тази война ме убива — каза Риналди. — Много ме гнети. — Той обхвана коляното си с ръце.

— Виж ти — учудих се аз.

— Какво? Нямам ли право на човешки пориви?

— Не. Личи ти, че не си скучал. Разказвай.

— Цяло лято и цяла есен оперирах. Работя непрекъснато. Върша работата на всички. Най-трудните случаи оставят на мен. Честна дума, бебчо, ставам чудесен хирург.

— Това звучи по-добре.

— Вече не мисля. Не, честна дума, не мисля! Само оперирам.

— Много правилно.

— Но сега, бебчо, край. Свърших да оперирам и е ад. Тази война е ужасна, бебчо. Вярвай, като ти казвам. Но ти ще ми повдигнеш духа. Донесе ли грамофонните плочи?

— Да.

Те бяха в раницата ми, в картонена кутия, загъната в хартия. Бях твърде изморен, за да ги извадя.

— А ти добре ли се чувствуваш, бебчо?

— Отвратително.

— Тази война е ужасна — каза Риналди. — Ще се напием, че да пропъдим черните мисли. Ще ни се върне настроението, ще видиш.

— Преболедувах от жълтеница и не бива да се напивам — обясних аз.

— Ох, бебчо, такъв ли ми се връщаш, сериозен и с болен черен дроб? Казвам ти, тази война е лошо нещо. Защо ли изобщо я водим?

— Хайде да пийнем. Не искам да се напивам, но ще обърна една чаша.

Риналди прекоси стаята, отиде до умивалника и донесе две чаши и бутилка коняк.

— Австрийски коняк — каза той. — Седем звезди. Единственият ни трофей от Сан Габриеле.

— Ти беше ли там?

— Не, никъде не съм бил. През цялото време бях тук и оперирах. Гледай, бебчо, това е старата ти чаша, в която си държеше четката за зъби. През цялото време съм я пазил, да ми напомня за теб.

— И да те подсеща да си миеш зъбите.

— Не, за това си имам моя. Запазих твоята, за да си спомням как сутрин се мъчеше да се очистиш от вкуса на вила „Роса“, как псуваше, гълташе аспирин и проклинаше проститутките. Погледна ли тази чаша, все си спомням как се мъчиш да си очистиш съвестта с четка за зъби. — Той се приближи до леглото.

— Целуни ме и ми кажи, че преставаш да си сериозен.

— Никога няма да те целуна. Ти си маймуна.

— Знам, а ти си добро, непорочно англосаксонче. Момче със съвест си, знам. Очаквам кога англосаксончето ще почне пак да блудствува и после да се пречиства с четката си за зъби.

— Налей ми малко коняк в тази чаша.

Чукнахме се и пихме. Риналди се засмя.

— Ще те напия, ще ти извадя черния дроб и ще ти сложа един хубав италиански дроб, че да те направя пак мъж.

Протегнах чашата за още коняк. Вън се беше стъмнило. С чашата коняк в ръка отидох до прозореца и го отворих. Дъждът беше спрял. Беше захладняло и около дърветата се стелеше мъгла.

— Да не лиснеш коняка през прозореца — предупреди ме Риналди. — Ако не можеш да го пиеш, дай го на мен.

— Върви на… Знаеш къде!

Радвах се, че отново виждам Риналди. Две години ме беше дразнил и никога не му се сърдех. Много се разбирахме.

— Ожени ли се? — запита ме той от леглото.

Стоях облегнат на стената до прозореца.

— Още не.

— Влюбен ли си?

— Да.

— В англичанката?

— Да.

— Бедният ми бебчо! Поне мила ли е с теб?

— Разбира се.

— И доказва ли го на практика?

— Млъкни.

— Ще млъкна, за да се убедиш, че съм крайно деликатен човек. Бивали я за…

— Ринин — казах аз, — моля те, млъкни! Ако искаш да си ми приятел, мълчи.

— Не искам. Аз съм ти приятел, бебчо.

— Тогава млъкни.

— Добре.

Приближих се и седнах на леглото до Риналди. Той държеше чашата си с две ръце и гледаше в пода.

— Нали разбираш сега, Ринин?

— Да, да. Цял живот все на свещени чувства налитам — каза той, забол поглед в пода. — Очевидно и ти ги имаш, макар че не бях забелязвал.

— А ти нямаш ли?

— Не.

— Никак ли?

— Никак.

— Може ли тогава да кажа нещо по адрес на майка ти и на сестра ти?

— И на твоята — добави бързо Риналди.

Засмяхме се.

— Какъв супермен! — казах аз.

— Може би ревнувам — каза Риналди.

— Не, не ревнуваш.

— Не в този смисъл, друго искам да кажа. Имаш ли женени приятели?

— Да.

— Аз нямам — каза Риналди. — Щастливи ли са, престават да са ми приятели.

— Защо?

— Не ме обичат.

— Защо?

— Аз съм змията… Змията на познанието.

— Объркваш нещата. Казва се „ябълката на познанието“.

— Не, змията — живна той отново.

— Не ти отива да си толкова дълбокомислен.

— Ето затова те обичам, бебчо. Започна ли да се правя на велик италиански мислител, ти ме поставяш на мястото. Но аз знам неща, които не мога да изразя. Знам повече от теб.

— Да, знаеш.

— Но ти ще бъдеш по-щастлив. Макар че имаш съвест.

— Едва ли.

— О, да, така е. Дотам съм стигнал, че съм щастлив само когато работя — забоде той отново очи в пода.

— Ще ти мине.

— Няма. Съществуват само още две други неща, които обичам; едното ми вреди и на работата, другото трае само половин час или петнадесет минути, понякога и по-малко.

— Понякога доста по-малко.

— Може да съм напреднал, бебчо. Това не го знаеш. Но аз пък друго не знам освен тези две неща и работата.

— Ще узнаеш и други неща.

— Не, никога нищо не узнаваме. Раждаме се с каквото имаме и повече нищо не научаваме. Никога нищо ново не придобиваме. Завършени сме още от самото начало. Трябва да се радваш, че не си латинец.

— Латинец ли? Няма такова нещо. Има само латинско мислене. Вие така се гордеете с недостатъците си.

Риналди вдигна очи и се засмя.

— Стига, бебчо, изморих се от толкова разсъждения. — Той изглеждаше уморен още когато влезе. — Наближава време за вечеря. Радвам се, че се върна. Ти си най-добрият ми приятел и брат по оръжие.

— Кога ще ядат братята по оръжие?

— Веднага. Само да употребим още малко коняк за черния ти дроб.

— Апостол Павел ли цитираш?

— Не позна. Там се говори за вино и за стомаха. „Употребявай вино заради стомаха твой.“[1]

— Употреби все едно какво има в бутилката — казах аз. — И заради каквото искаш!

— За твоята приятелка — вдигна чаша Риналди.

— Добре.

— Няма да говоря повече мръсни работи за нея.

— Не се насилвай много.

Той изпи коняка.

— Аз имам чиста душа. Като теб, бебчо. И аз ще си намеря някое английско момиче. Всъщност аз се запознах с нея преди теб, само че беше много висока за мен. „Сестричката ми е малко висока…“ — изтананика той.

— Ти си самата чистота — казах аз.

— Нали? Затова ми викат Риналдо Чистника.

— Риналдо Мръсника.

— Хайде, бебчо, ела да вечеряме, докато душата ми е още чиста.

Измих се, сресах се и слязохме долу. Риналди беше малко пиян. В трапезарията вечерята не беше още готова.

— Ще отида да донеса бутилката — каза Риналди и тръгна нагоре по стълбите.

Аз седнах. След малко той се появи с бутилката и напълни двете конячени чаши до половина.

— Много е — казах аз, като вдигнах коняка си срещу лампата на масата.

— На празен стомах не е много. Дори е чудесно. Изгаря ти стомаха. За теб няма нищо по-вредно.

— Добре де.

— Ден след ден се самоунищожаваш — каза Риналди. — Стомахът ти се поврежда, а ръката ти става несигурна. Подходящо за хирург.

— Препоръчваш ли го?

— Най-горещо. Друго не пия. Глътни това, бебчо, и ще видиш какво са болки.

Изпих половината чаша. В коридора се разнесе гласът на ординареца:

— Чорбата! Чорбата е готова!

Влезе майорът, кимна ни и седна. На трапезата изглеждаше съвсем дребен.

— Само ние ли сме? — попита той.

Ординарецът сложи супника на масата и майорът си сипа в чинията догоре.

— Да — каза Риналди, — освен ако дойде и свещеникът. Да знаеше, че Федерико е тук, щеше да дойде.

— Къде е той? — попитах аз.

— В триста и седма — отвърна майорът. Той съсредоточено изсърба супата. Изтри си устата и внимателно избърса засуканите си сиви мустаци. — Предполагам, че ще дойде. Позвъних и наредих да му предадат, че сте се върнали.

— Колко оживено беше в трапезарията преди — казах аз.

— Да, сега е тихо — съгласи се майорът.

— Веднага ще вдигна шум — каза Риналди.

— Пийте вино, Енрико — каза майорът и напълни чашата ми. Донесоха спагетите и всички се заловихме с тях. Привършвахме ги, когато свещеникът влезе. Беше си все същият — дребен, мургав, спретнат. Станах и се ръкувахме. Той сложи ръка на рамото ми.

— Щом чух, дойдох веднага.

— Седнете — каза майорът. — Закъсняхте.

— Добър вечер, отче — каза Риналди, употребявайки английската дума. Беше я въвел капитанът, които все се заяждаше със свещеника и знаеше малко английски.

— Добър вечер, Риналди — каза свещеникът.

Ординарецът му донесе супа, но той каза, че иска направо спагети.

— Как сте? — запита ме той.

— Идеално. А тук, при вас, как е?

— Пийнете вино, отче — подкани го Риналди. — Употребете малко вино заради стомаха ваш. Казал го е апостол Павел, нали знаете?

— Да, зная — каза свещеникът учтиво.

Риналди му напълни чашата.

— Тоя апостол Павел — каза Риналди, — той е сбъркал работите.

Свещеникът ме погледна и се усмихна. Разбрах, че вече не се засяга от шегите.

— Та тоя апостол Павел бил пияница и женкар — подхвана пак Риналди, — ама като му минало времето, почнал да разправя, че тия неща са греховни. Когато вече не можел, установил правила за нас, дето можем. Не е ли така, Федерико?

Майорът се усмихна. Бяхме минали на задушеното.

— За светци след залез слънце не споря — казах аз.

Свещеникът вдигна очи от чинията си и ми се усмихна.

— Виж го ти какъв набожен станал! — каза Риналди. — Къде отидоха безбожниците? Къде е Кавалканти? Къде е Брунди? Къде е Чезаре? Няма ли ги другите драки, та трябва сам да се заяждам със свещеника?

— Свестен ни е свещеникът — каза майорът.

— Свестен, но все пак свещеник — възрази Риналди. — Опитвам се в трапезарията ни да стане както едно време. Искам да доставя удоволствие на Федерико. Върви по дяволите, отче.

Майорът го изгледа и разбра, че е пиян. Изпитото му лице беше бледо. Косата му се открояваше още по-черна на бялото чело.

— Добре, добре, Риналдо — каза свещеникът.

— Вървете по дяволите и вие, и всичко останало — отпусна се Риналди на облегалката на стола.

— Преуморен е, много му дойде напоследък — обясни ми майорът.

Той дояде месото си и обра соса с късче хляб.

— Пет пари не давам — каза Риналди. — По дяволите всичко.

Той изгледа предизвикателно всички сътрапезници. Очите му блуждаеха, лицето му беше бледо.

— Добре, добре — съгласих се аз. — По дяволите всичко!

— А, не така — не се успокояваше Риналди. — Казвам ви, така не може. Скучни сте, досадни сте. Скука, досада и нищо друго наоколо, казвам ви, нищичко. Разбирам го, щом престана да работя.

Свещеникът поклати глава. Ординарецът вдигна съда със задушеното.

— Защо ядете месо? — захвана се Риналди отново със свещеника. — Не знаете ли, че днес е петък?

— Четвъртък е — каза свещеникът.

— Лъжа̀, петък е. Ядете тялото господне. Месото божие. Знам какво ядете, това е австрийско задушено.

— Бялото месо е офицерско — додадох аз, за да завърша старата ни шега.

Риналди се засмя и отново напълни чашата си.

— Не ми обръщайте внимание — каза той. — Малко съм луд.

— Трябва да вземете отпуск — каза свещеникът.

Майорът поклати глава неодобрително. Риналди погледна свещеника.

— Смятате, че трябва да взема отпуск ли?

Майорът пак направи знак на свещеника. Риналди, който продължаваше да гледа свещеника, не забеляза.

— Както желаете — каза свещеникът. — Не вземайте, ако не искате.

— Вървете по дяволите! — каза Риналли. — Искат да се отърват от мен. Всяка вечер искат да се отърват от мен. Но аз ги слагам на мястото им. Какво, като съм го пипнал? Не съм единственият на този свят. В началото — той продължи с тон на лектор — се появява пъпчица, после забелязваме обрив по гърба. После нищо. Тогава залагаме надеждите си на живака.

— Или на салварсана — отбеляза майорът спокойно.

— И той е живачен препарат — оживи се Риналди. — Но аз знам нещо, два пъти по-добро. Драги ми отче, вие никога няма да го прихванете. Но бебчо ще го прихване. Това е трудова злополука, просто трудова злополука.

Ординарецът донесе десерта и кафето. Сладкишът беше нещо като черен хляб със сиропена заливка. Лампата димеше и черният дим опушваше горната част на лампеното шише.

— Донеси две свещи и махни тази лампа — каза майорът.

Ординарецът донесе две запалени свещи, сложени в панички, взе лампата и я духна, отнасяйки я. Риналди се беше успокоил. Държеше се съвсем нормално. Разговорът продължи, а след кафето всички излязохме в преддверието.

— Фреди, ти сигурно искаш да си поприказвате със свещеника. Аз трябва да отида в града — каза Риналди. — Лека нощ, отче.

— Лека нощ, Риналдо — отговори свещеникът.

— Ще се видим довечера, Фреди — каза Риналди.

— Добре — казах аз, — не закъснявай.

Той направи грнмаса и излезе. Майорът остана с нас.

— Преуморен е и е изтощен — каза той. — Освен това мисли, че има сифилис. Не ми се вярва много, но все пак не е изключено. Прилага си самолечение. Лека нощ. Преди изгрев слънце ли тръгвате, Енрико?

— Да.

— Тогава сбогом. Успех! Педуци ще ви събуди и ще ви придружи.

— Сбогом, signor maggiore.

— Всичко хубаво. Върви приказка, че австрийците готвели офанзива, но не ми се вярва. Дано не е истина. И да нападнат, няма да е тук. Джино ще ви обясни всичко. Сега телефонът работи добре.

— Ще телефонирам редовно.

— Да, моля ви. Лека нощ. И не давайте на Риналди да пие толкова.

— Ще се опитам.

— Лека нощ, отче.

— Лека нощ, господин майор.

Той влезе в канцеларията си.

[1] Първо послание на свети апостол Павел до Тимотей, 5:23. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и шеста

Отидох до вратата и погледнах навън. Беше спряло да вали, но имаше мъгла.

— Да се качим ли горе? — предложих на свещеника.

— Само че скоро ще трябва да тръгвам.

— Нищо, елате.

Качихме се по стълбите и влязохме в моята стая. Изпънах се на леглото на Риналди. Свещеникът седна на моето, което ординарецът току-що беше оправил. В стаята беше тъмно.

— Е, оправихте ли се съвсем? — попита той.

— Да, тази вечер просто съм уморен.

— И аз съм уморен, без да има защо.

— Какво ще кажете за войната?

— Мисля, че скоро ще свърши. Не зная защо, но имам такова усещане.

— Какво всъщност усещате?

— Забелязахте ли какъв е майорът? Как се е укротил? Е, мнозина са станали като него.

— И аз се чувствувам така.

— Беше ужасно лято — продължи свещеникът. Беше станал по-самоуверен, не го помнех такъв. — Не можете да си представите какво беше. Всъщност можете; който е бил, може да си представи. Много хора едва това лято разбраха какво е война. Офицери, които смятах, че никога няма да разберат, сега разбраха.

— И какво ще стане? — погалих аз завивката.

— Не зная, но мисля, че така не може да продължава дълго.

— Какво ще стане?

— Ще спрат да се бият.

— Кои?

— И едните, и другите.

— Дано — казах аз.

— Не вярвате ли?

— Не вярвам, че двете страни ще спрат да се бият едновременно.

— Да, едва ли. Твърде хубаво е, за да стане. Но като гледам как са се променили хората, мисля, че не може да продължава така.

— Кой спечели от летните действия?

— Никой.

— Спечелиха австрийците — казах аз. — Не дадоха на италианците да превземат Сан Габриеле. Те спечелиха. Няма да спрат да се бият.

— Ако настроението им е като нашето, ще спрат. Видяха не по-малко от нас.

— Няма случай да е спрял онзи, който е започнал да печели.

— Обезсърчавате ме.

— Казвам ви каквото мисля.

— Значи мислите, че така ще продължава до безкрай? И няма никога да стане нещо, което да…

— Не знам. Мисля само, че австрийците, след като са удържали една победа, няма да спрат да воюват. Само поражението ни прави християни.

— Австрийците са християни, като изключим босненците.

— Нямам предвид християнското вероизповедание, а смирението.

Той не отговори.

— Сега сме по-кротки, понеже сме бити. Кой знае какъв ли щеше да бъде Христос, ако Петър го бе избавил в градината!

— Съвсем същият.

— Не съм сигурен — усъмних се аз.

— Вие ме обезсърчавате — каза той. — Аз очаквам и се моля нещо да се случи. Чувствувам го, че е наближило.

— Може и да стане нещо — съгласих се аз. — Но то ще стане само с нас. Друго щеше да е, ако и те мислеха като нас. Но те ни биха. Те са настроени иначе.

— Много от войниците винаги са били настроени така. И то не защото са били бити.

— Те поначало си бяха бити. Още когато ги откъснаха от стопанствата им и ги натикаха в армията, бяха бити. Затова селянинът е мъдър, защото поначало е бит. Дай му власт, пък тогава ще видиш колко е мъдър.

Той не отвърна. Мислеше.

— Напоследък съм потиснат — продължих аз, — затова никога не мисля за тия неща. Не мисля, но заговоря ли, те ми идват наум от само себе си.

— Надявах се на нещо.

— На поражение?

— Не, на нещо повече.

— Повече няма. Освен победата. Но тя може да е още по-горчива.

— Дълго време се надявах на победа.

— И аз.

— А сега не зная кое е по-добре.

— Или едното ще е, или другото.

— Не вярвам вече в победата.

— Нито пък аз. Но и в поражението не вярвам. Макар че то може да е за предпочитане.

— В какво вярвате?

— В спането — казах аз.

Той стана.

— Съжалявам, че стоях тъй дълго. Но така обичам да разговарям с вас.

— И на мен ми е приятно да разговаряме. Това за спането го казах просто така.

Станахме и си стиснахме ръцете в тъмнината.

— Сега спя в триста и седма — каза той.

— Утре рано отивам на поста.

— Ще се видим, като се върнете.

— Ще се поразходим и ще поговорим.

Изпратих го до вратата.

— Не слизайте — каза той. — Хубаво е, че се върнахте, макар че за вас едва ли е хубаво.

Той сложи ръка на рамото ми.

— Защо, тука не се чувствувам зле — казах аз. — Лека нощ.

— Лека нощ.

Умирах за сън.

Глава двадесет и седма

Събудих се, когато Риналди се върна, но той не ми заговори и аз пак заспах. Сутринта се облякох и тръгнах преди зори. Риналди не се събуди, когато излизах.

Не бях виждал Байнсица и ми беше странно да изкачвам склона, на който преди бяха австрийците, покрай реката отвъд мястото, където ме бяха ранили. Имаше един нов стръмен път и много камиони по него. По-нагоре пътят не беше вече тъй стръмен и през мъглата прозираха гори и скатове. Тези гори ги бяха превзели бързо, без да успеят да ги унищожат. По-нататък, където хълмовете не прикриваха пътя, той минаваше под маскировъчен тунел и свършваше при едно разрушено село. Оттам нагоре започваха позициите. Наоколо имаше много артилерия. Къщите бяха напълно срутени, но всичко беше много добре организирано и навсякъде имаше пътепоказатели. Намерихме Джино, той ни даде кафе, после тръгнах с него, поговорих с този-онзи и огледах постовете. От Джино разбрах, че английските коли работели по-нататък, в Равне. Той се възхищаваше от англичаните. Артилерията продължавала да се обажда от време на време, но нямало много ранени. Тъй като дъждовете започнали, скоро щяло да има много болни. Говорело се, че австрийците ще атакуват, но той не вярвал. И за нас се говорело, че ще атакуваме, но след като не са докарали подкрепления — едва ли, поне засега. С храната били зле, върне ли се в Гориция, ще се наяде като хората. Какво съм вечерял снощи? Казах му и той се възхити. Особено впечатление му направи десертът. Не го описах подробно, казах му само, че съм ял някакво dolce, и той си въобрази, че е било нещо кой знае какво, а не хлебно реване.

Зная ли къде ще го пратят? Отговорих, че не зная, но някои от колите ни са в Капорето. Той се надяваше да го изпратят там. Било приятно градче, харесвали му високите планини околовръст. Той беше добро момче и очевидно всички го обичаха. Каза, че ако някъде е било ад, това било на Сан Габриеле, както и при атаката отвъд Лом[1], която взела лош обрат. Австрийците имали много артилерия в горите по хребета Тернова над нас и нощем пътищата били под силен обстрел. Имало една батарея от морски оръдия, които му действували на нервите. Щял съм да ги позная по това, че снарядите им не долитат по крива траектория, а са с право мерене. Чуваш изстрела и едновременно с него — свистенето. Обикновено стреляли по две оръдия наведнъж, едно след друго, и при взрива се разлитали огромни шрапнели. Показа ми един — гладко, назъбено парче метал, дълго повече от педя. Металът приличаше на бабит[2].

— Може да не са чак толкова опасни — каза Джино, — но ме стряскат. Като ги чуеш, все едно, че право към теб идват. Гръм и едновременно с него свистене и експлозия. Какво от това, че си оцелял, след като умираш от страх?

Каза, че в окопите срещу нас имало хървати, а също и маджари. Нашите войски все още били разгърнати за настъпление. Ако австрийците атакуват, нямаме нито телени заграждания като хората, нито тил. Имало добри места за отбранителни позиции по възвишенията около платото, но нищо подготвено. Впрочем как ми се струва Байнсица?

— Представях си местността по-равна, повече като плато. Не очаквах, че ще е толкова пресечена.

— Alto piano[3] — каза Джино, — но не и piano[4].

Върнахме се в приземието на къщата, където той живееше. Казах му, че според мен по-лесно е да се отбранява плоскогорие, където имаш някаква дълбочина в тил, отколкото верига от възвишения. Не е по-трудно да атакуваш в планина, отколкото на равнинната местност, настоявах аз.

— Зависи от планините — възрази той. — Ами Сан Габриеле?

— Да, но лошото е станало горе, на равното. Изкачили се сравнително лесно.

— Не чак толкова лесно.

— Да — казах аз, — но там случаят е особен, това беше не планина, а крепост. Австрийците я укрепяваха години.

Мисълта ми беше, че от тактическо гледище, щом имаш придвижване, безсмислено е да задържиш фронтовата линия на верига възвишения, защото могат да те ударят с обход. Трябва да си подвижен, а възвишенията не са. После, стреляш ли от високо, огънят ти обикновено минава над противника и бие зад него. Обходят ли те във фланг, най-добрите ти части остават по височините. На планинска война вяра да нямаш. Добавих, че доста съм размишлявал това. Ти клечиш на една височина, врагът на друга, но стане ли горещо, всеки се смъква долу на равното.

— Ами какво ще правиш, ако имаш планинска граница? — възрази той.

Отговорих, че този въпрос още не съм го решил, и двамата се засмяхме.

— Но в старо време — добавих аз — австрийците винаги са ги били във Веронския четириъгълник[5]. Оставяли ги да слязат в равнината и там ги отупвали.

— Да — каза Джино, — но ония били французи, а стратегическите проблеми по-лесно ги решаваш, когато се биеш на чужда земя.

— Така е — съгласих се аз. — Към родината си не можеш да подхождаш тъй научно.

— Русите го направиха, за да хванат Наполеон в капана.

— Да, но имат много земя. Отстъпѝ в Италия, за да примамиш Наполеон в клопка, и ще се намериш в Бриндизи.

— Отвратителен град — каза Джино. — Бил ли си някога там?

— Само пътем.

— Патриот съм — каза Джино, — но не обичам нито Бриндизи, нито Таранто.

— А Байнсица обичаш ли?

— Това е свещена земя — каза той. — Само да се раждаха повече картофи. Знаеш ли, като дойдохме тук, намерихме ниви с картофи, засадени от австрийците.

— Толкова ли е зле със снабдяването?

— На мен храната все не ми достигаше, но аз ям много и все пак не умрях от глад. Офицерската храна е средна работа. На предните линии хранят добре, но за останалите няма. Някъде нещо куца. Би трябвало да има достатъчно храна.

— Интендантските плъхове я продават другаде.

— Да, за батальоните от първа линия всичко, а за другите, дето са по-назад, не стига. Изядоха всичките картофи на австрийците и кестените от горите. Трябва да хранят по-добре. Всички сме големи гладници. Убеден съм, че храна има. Лошо е за войниците да не си дояждат. Забелязал ли си, че с празен стомах разсъждаваш по-иначе?

— Да — съгласих се аз, — това няма да ти донесе победа, но поражение като нищо.

— Да не говорим за поражения. Премного такива приказки се чуват. Каквото беше направено през лятото, не може да е било напразно.

Замълчах. Думите „свещен“, „славен“, „жертва“, и „напразно“ винаги са ме притеснявали. Бяхме ги чували, понякога застанали под дъжда и от такова разстояние, че само като изкрещят някоя дума по-силно, тогава стига до слуха ти, бяхме ги чели в прокламации, върху които разлепвачите отдавна бяха налепили други прокламации, и бях видял, че нищо не е свещено и че в славното няма слава, а жертвите са като в чикагските кланици, само че тук месото го погребват. Много думи бяха станали противни да ги слушаш и в края на краищата само названията на места запазваха своето достойнство. И още — някои числа и дати. Само те, заедно с географските названия, все още значеха нещо. Отвлечените понятия като „слава“, „чест“, „храброст“, „свещен“ бяха непристойни в сравнение с неизменните названия на селата, номерата на пътищата и полковете, имената на реките, датите. Джино беше патриот и понякога казваше неща, които ни караха да се чувствуваме чужди, но той беше добро момче и аз разбирах патриотизма му. Той си беше родѐн патриот. Двамата с Педуци потеглиха с колата обратно към Гориция.

Бурята вилня целия ден. Вятърът шибаше дъжда и навсякъде имаше локви и кал. Мазилката на разрушените къщи беше сива и мокра. Привечер дъждът спря и от пост номер две виждах голата и мокра есенна земя, заоблачените възвишения и как капките се стичат по мократа сламена маскировка на пътя. Слънцето се показа и преди да залезе, освети оголените гори зад хребета. Имаше много австрийски оръдия в горите на този хребет, но само някои стреляха. Наблюдавах кълбата шрапнелен дим, които се появяваха в небето, над една полуразрушена селска къща близо до предната линия — пухкави кълба с бледожълтеникав пламък в средата. Светва, гръм, после облачето губи топчестата си форма и вятърът го разсейва. Развалините и пътят край полуразрушената къща, където беше разположен постът, бяха обсипани със шрапнелни парчета, но този следобед поста не го бомбардираха. Натоварихме две коли и се понесохме надолу по пътя през маскировъчния тунел, между чиито пролуки се прокрадваха последните лъчи на слънцето. Докато излезем на открития път зад превала, слънцето залезе. Продължихме спускането по открития път, който описа завой, и когато пак се скри под четвъртития свод от рогозки, отново заваля.

През нощта излезе вятър и в три часа сутринта заваля като из ръкав, започна артилерийски обстрел и хърватите настъпиха през планинските ливади и горички към нашите позиции. Сражаваха се в тъмнината под дъжда и контраатаката на уплашените войници от втората линия ги отхвърли. По цялата линия на фронта избухваха снаряди, излитаха ракети в дъжда, стреляха пушки и картечници. Хърватите не се върнаха повече, наоколо пак притихна и между поривите на вятъра и дъжда долиташе тътенът на силен артилерийски огън далеч на север.

Ранените заприиждаха към пункта — едни на носилки, други вървяха, трети другарите им ги носеха на гръб през полето. Бяха вир-вода и много уплашени. Напълнихме две коли с тежко ранени на носилки, които изнасяха от приземието на превързочния пункт, и когато затворих вратата на втората кола и нагласих скобката, усетих върху лицето си как дъждът се обръща в сняг. Снежинките падаха тежки и бързи в дъжда.

Призори бурята продължаваше, но снегът бе спрял. Беше се стопил, както падаше на мократа земя, и сега пак валеше дъжд. След разсъмване пак ни атакуваха, но без успех. През целия ден очаквахме следващата атака, но тя започна едва по залез слънце. Започнаха да ни обстрелват на южния фланг откъм гористия хребет, където бяха австрийските оръдия. Очаквахме да обърнат огъня и към нас, но нищо не се случи. Стъмваше се. Обадиха се нашите оръдия откъм полето зад селото и снарядите се устремяваха в далечината с успокоително свистене.

Заговори се, че атаката на юг не успяла. Тази нощ неприятелят не атакува, но плъзна слух, че направил пробив на север. През нощта ни съобщиха да се приготвим за отстъпление. Каза ми го капитанът от превързочния пункт. Бил получил сведение от щаба на бригадата. Малко по-късно той се върна от телефона и каза, че не било вярно. Бригадата имала заповед да задържи на всяка цена линията Байнсица. Попитах го за пробива и той ми каза, че според сведенията на бригадния щаб австрийците били пробили фронта на Двадесет и седми армейски корпус в направление Капорето. На север през целия ден се водили ожесточени боеве.

— Ако тези копелета не удържат, спукана ни е работата — каза той.

— Атакуват германци — каза един от лекарите.

Думата германци всяваше страх. Нямахме желание да си имаме работа с тях.

— Дошли са петнадесет немски дивизии — добави лекарят. — Пробили са и ще ни отрежат пътя за отстъпление.

— От бригадния щаб нареждат да задържим тази линия. Казват, че пробивът не е сериозен и ще трябва да удържим фронта от Монте Маджоре през планината.

— Кой им е казал?

— От дивизионния щаб.

— И заповедта да отстъпим е от дивизионния щаб.

— Ние сме под командуването на щаба на армията — казах аз, — но тук съм под ваше командуване. И, естествено, кажете ли ми да тръгна, ще тръгна, но изяснете какви точно са заповедите.

— Заповедите са такива, че ще останем тук. А вие ще превозвате ранените оттук до разпределителния пункт.

— Понякога ги превозваме и от разпределителния пункт до полевите болници — казах аз. — Но понеже никога не съм виждал отстъпление, обяснете ми в случай на отстъпление как се евакуират всички ранени?

— Не се евакуират всички. Вземат се колкото е възможно, а другите остават.

— Какво ще натоваря в колите?

— Болничния инвентар.

— Разбрано — казах аз.

На следващата нощ отстъплението започна. Узнахме, че немците и австрийците пробили фронта на север и слизали от планината към Чивидале и Удине. Отстъпвахме методично, мокри и мрачни. Движехме се бавно в нощта по задръстените пътища, срещахме пехотинци, които вървяха под дъжда, оръдия, конски коли, мулета, камиони — всичко се оттегляше от фронта. Безпорядъкът не беше по-голям, отколкото когато настъпвахме.

Същата нощ ние помагахме да се евакуират полевите болници в по-малко разрушените села по платото, извозихме ранените по крайречния път до Плава, а на другия ден сновахме под дъжда да евакуираме болниците и разпределителния пост от Плава. Валеше безспир и армията от Байнсица се спусна от платото под октомврийския дъжд и премина реката там, където през пролетта същата тази година бяха започнали големите ни победи. Пристигнахме в Гориция на другия ден по пладне. Вече не валеше и градът беше почти празен. Когато минавахме, товареха на един камион момичетата от войнишкия публичен дом. Бяха седем, със шапки и палта, носеха малки куфари. Две от тях плачеха. Едно от другите ни се усмихна, показа си езика и го завъртя. Беше чернооко, със сочни устни.

Спрях колата и отидох да поговоря със съдържателката. От нея разбрах, че момичетата от офицерския дом били тръгнали рано сутринта. Закъде? За Конеляно, обясни тя. Камионът потегли. Момичето с дебелите устни пак се изплези. Съдържателката махна с ръка. Двете други продължаваха да плачат. Останалите любопитно оглеждаха града. Върнах се в колата.

— Трябваше да тръгнем с тях — каза Бонело. — Щяхме да пътуваме весело.

— Пак ще е весело — казах аз.

— Ще бъде отвратително.

— Тъкмо това имах предвид.

Свърнахме по алеята към вилата.

— Ще ми се да съм там, когато тия момиченца се качат и почнат работа, та и аз да кача нещо.

— Така веднага?

— Разбира се. Кой от Втора армия не познава мадам?

Спряхме пред вилата.

— Наричат я майка игуменка — каза Бонело. — Момичетата са нови, но нея всички я знаят. Изглежда, докарали са ги тъкмо преди отстъплението.

— Тяхното не се губи.

— Не, разбира се. Ще ми се някоя да ми падне гратис. Иначе се плаща много. Правителството ни експлоатира.

— Закарай колата на механиците да я прегледат — казах аз. — Смени маслото, провери диференциала. Напълни резервоара и легни да поспиш.

— Слушам, господин лейтенант.

Вилата беше празна. Риналди беше заминал с болницата. Майорът бе отвел медицинския персонал с щабната кола. На прозореца ми бяха оставили бележка да натоваря в колите инвентара, струпан във вестибюла, и да се отправя към Порденоне. Механиците бяха заминали. Върнах се в гаража. Пристигнаха и другите две коли и шофьорите им слязоха. Започваше отново да вали.

— Толкова ми се спи, че от Плава насам три пъти заспивах — каза Пиани. — Какво ще правим сега?

— Ще сменим маслото, ще ги гресираме, ще им напълним резервоарите, после ще ги докараме пред къщата да натоварим този куп вехтории, дето са ни го оставили.

— И веднага тръгваме?

— Не, ще поспим три часа.

— Слава богу, че ще дремнем — каза Бонело. — Едва стоях буден на волана.

— Как е твоята кола, Аймо? — попитах аз.

— Наред е.

— Дайте ми един гащеризон, ще ви помогна за маслото.

— Няма нужда, господин лейтенант, това е дребна работа. Идете да си приготвите нещата.

— Те са готови — казах аз. — Ще отида да изкарам навън инвентара, който са ни оставили. Щом свършите с колите, докарайте ги отпред.

Колите спряха пред входа и ние натоварихме болничното имущество, струпано във вестибюла. Когато го вкарахме всичкото, оставихме трите коли на дъжда под дърветата и влязохме във вилата.

— Накладете огън в кухнята и си изсушете дрехите — казах аз.

— Мокри, сухи, все едно — каза Пиани. — Искам да спя.

— Аз ще легна на леглото на майора — каза Бонело. — Ще спя на възглавницата на началството.

— Все ми е едно къде ще спя — каза Пиани.

— Тук има две легла — казах аз, като отворих вратата.

— Винаги съм се чудил какво ли има в тази стая — каза Бонело.

— Това беше стаята на стария шаран.

— Вие двамата спете тук — казах аз. — Аз ще ви събудя.

— Ако вие се успите, австрийците ще ни събудят, господин лейтенант — каза Бонело.

— Няма да се успя — отвърнах аз. — Къде е Аймо?

— Отиде в кухнята.

— Хайде, лягайте — подканих ги аз.

— Лягам — каза Пиани. — Цял ден спах седешком. Очите ми сами се затваряха.

— Свали си ботушите — каза Бонело, — това е леглото на стария шаран.

— Да си гледа работата старият шаран.

Пиани се изтегна с калните си обувки и подложи ръка под главата. Отидох в кухнята. Аймо беше запалил печката и сложил на нея съд с вода.

— Рекох да направя спагети — каза той. — Ще сме гладни, като се събудим.

— Не ти ли се спи, Бартоломео?

— Не чак толкова. Заври ли водата, оставям я. Огънят сам ще си изгасне.

— По-добре поспи — посъветвах го аз. — Имаме сирене и консерви с месо.

— По-хубаво да има нещо топло за тия двама анархисти. А вие си легнете, господин лейтенант.

— Има едно легло в стаята на майора.

— Спете вие там.

— Не, ще се кача в старата си стая. Искаш ли да пийнеш нещо, Бартоломео?

— Когато тръгнем, господин лейтенант. Сега няма смисъл.

— Ако се събудиш след три часа и аз още не съм станал, ще ме събудиш, нали?

— Нямам часовник, господин лейтенант.

— В стаята на майора има стенен часовник.

— Добре.

Прекосих трапезарията и вестибюла и се изкачих по мраморната стълба до стаята, в която бях живял с Риналди. Навън валеше. Отидох до прозореца и погледнах. Стъмваше се, видях трите коли, наредени под дърветата. Беше студено, по клоните се стичаха капки. Проснах се на леглото на Риналди и потънах в сън.

Преди да тръгнем, ядохме в кухнята. Аймо беше сварил една тенджера макарони с накълцан лук и месо от консерва. Насядахме около масата и изпихме две бутилки от виното, което бяха оставили в избата на вилата. Навън беше тъмно и продължаваше да вали. Пиани клюмаше до масата.

— По̀ е добре да отстъпваш, отколкото да настъпваш — каза Бонело. — Като отстъпваме, пием барберско.

— Сега да, а утре може и дъждовна вода да пием — каза Аймо.

— Утре сме в Удине. Ще пием шампанско. Там са лежачите. Събуди се, Пиани! Утре ще пием шампанско в Удине!

— Буден съм — каза Пиани. Той си сипа макарони и месо. — Не можа ли да намериш доматен сос, Барто?

— Няма — отговори Аймо.

— Ще пием шампанско в Удине — каза Бонело.

Той напълни чашата си с прозрачното червено вино.

— Дано не трябва да пием… докато стигнем в Удине — каза Пиани.

— Хапнахте ли достатъчно, господин лейтенант? — попита Аймо.

— Напълно. Подай ми шишето, Аймо.

— Приготвил съм по една бутилка на всеки за из път — каза Аймо.

— Ти спа ли изобщо?

— Аз спя малко. Подремнах.

— Утре ще спя в Царско легло — каза Бонело. Той се беше развеселил.

— Утре може да спим и в… — каза Пиани.

— Ще спя с царицата — каза Бонело и ме погледна, за да види как приемам шегата.

— Ще спиш с… — прозя се Пиани.

— Това е предателство, господин лейтенант. Не е ли предателство?

— Я мълчете — казах аз. — Пихте по глътка и се забравихте.

Вън дъждът се беше усилил. Погледнах си часовника. Беше девет и половина.

— Време е да потегляме — казах аз, като станах.

— С кого ще пътувате, господин лейтенант? — попита Бонело.

— С Аймо. Ти ще караш след нас, а след теб Пиани. Ще тръгнем по пътя за Кормонс.

— Страх ме е да не заспя — каза Пиани.

— Тогава ще седна при теб. След нас Бонело, после Аймо.

— Най-добре така — съгласи се Пиани, — щото много ми се спи.

— Аз ще карам, а ти ще поспиш.

— Не, мога да карам, щом знам, че някой ще ме събуди, ако заспя.

— Аз ще те събудя. Угаси лампата, Барто.

— Дай да ги оставим! — каза Бонело. — Тук повече няма да се върнем.

— Имам едно сандъче в стаята си — казах аз. — Ще ми помогнеш ли да го свалим, Пиани?

— Ние ще го свалим — спря ме Пиани. — Ела, Алдо.

Той излезе в коридора с Бонело. Чух ги как се качват по стълбите.

— Не ни беше лошо тук — каза Бартоломео Аймо. Той пъхна две бутилки вино и половин пита сирене в раницата си. — Никога няма да намерим такова място. Накъде ще отстъпваме, господин лейтенант?

— Казват, че зад Таляменто. Болницата и щабът ще бъдат в Порденоне.

— Тук е по-хубаво от Порденоне.

— Не познавам Порденоне — казах аз. — Само съм минавал.

— Не е нещо особено — каза Аймо.

[1] Селце на едноименно плато, един от подстъпите на австрийците към Капорето. — Б.пр. ↑

[2] Сплав от калай, мед и антимон или бронз за лагерни втулки. — Б.пр. ↑

[3] Плато (ит.). — Б.пр. ↑

[4] Равнина (ит.). — Б.пр. ↑

[5] В италианските войни за независимост австрийците претърпели поражения от френската и италианската (пиедмонтската) армия в четириъгълника Верона — Пескиера — Леняго — Мантуа. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и осма

Когато излизахме от градчето, то пустееше в тъмнината и дъжда, само по главната улица се точеха войници и оръдия. Имаше много камиони, срещаха се и каруци, които през странични улици се стичаха към главния път. Минахме край кожарниците и излязохме на шосето, където в мудна върволица се нижеха войници, камиони, каруци и оръдия. Напредвахме бавно, но безспир под дъжда, радиаторът на колата ни беше почти залепен за задницата на тежко натоварен камион, покрит с мокър брезент. После камионът спря. Цялата колона спря. Потегли отново, придвижихме се още малко и пак спряхме. Слязох и тръгнах напред, като се промъквах между камионите и каруците, под мокрите шии на конете. Задръстването беше някъде по-напред. Свърнах от шосето. Минах по една дъска над канавката и тръгнах през полето. Колкото и да се отдалечавах от пътя, виждах между дърветата само спрели под дъжда коли. Изминах около километър-два. Колоната не мърдаше, но от другата страна, отвъд нея, войниците вървяха. Върнах се при нашите коли. Задръстването може би стигаше чак до Удине. Пиани спеше на волана. Качих се при него и също заспах. След няколко часа чух, че камионът пред нас включва с гъргорене на скорост. Събудих Пиани, тръгнахме, придвижихме се няколко метра, спряхме, пак тръгнахме. Продължаваше да вали.

През нощта колоната спря и повече не мръдна. Слязох и се върнах назад да видя Аймо и Бонело. Бонело беше качил при себе си двама сержанти от инженерните войски. Щом се приближих, те се вдървиха на местата си.

— Оставили ги назад да оправят нещо на един мост — обясни Бонело. — Не могат да си намерят частта, та ги взех.

— Ако господин лейтенантът разреши.

— Разрешавам.

— Господин лейтенантът е американец — каза Бонело. — Всекиго ще качи.

Единият от сержантите се усмихна. Другият попита Бонело от кои италианци съм, от Северна или от Южна Америка.

— Не е италианец, ами е англичанин от Северна Америка.

Сержантите го изслушаха учтиво, но не повярваха. Оставих ги и продължих назад към Аймо. На седалката до него се бяха настанили две момичета, а той се бе свил в ъгъла и пушеше.

— Барто, Барто — казах аз.

Той почна да се смее.

— Поговорете вие с тях, господин лейтенант — каза той, — аз не им разбирам. Ей! — Той сложи ръка върху бедрото на едно от момичетата и дружелюбно го стисна. Момичето придърпа шала си и отблъсна ръката му. — Ей, обяснете на лейтенанта как се казвате и какво правите тук.

Момичето ми хвърли свиреп поглед. Другото упорито гледаше надолу. Това, което ме гледаше, каза нещо на наречие, от което не разбрах нито дума. То беше мургаво, пълно, около шестнадесетгодишно на вид.

— Sorella?[1] — попитах аз, като сочех другото момиче.

Тя кимна утвърдително и се усмихна.

— Добре — потупах го аз по коляното. Усетих, че настръхна.

Сестра му не вдигаше очи. Изглеждаше към година по-малка. Аймо сложи ръка върху бедрото на по-голямата и тя го отблъсна. Той се засмя.

— Добър човек — посочи той себе си. — И този е добър — посочи и мен. — Няма какво да се плашите.

Момичето го гледаше свирепо. Двете бяха като диви котки.

— Защо се качи при мен, като не й харесвам? — попита Аймо. — Щом им направих знак, веднага се качиха. — Той се обърна към момичето: — Не се плаши, няма да те… — И употреби една груба дума. — Няма място къде да те… — Видях, че тя разбра думата, но не отвърна нищо. Очите й бяха пълни с уплаха. Загърна се в шала си. — Колата е пълна — продължи Аймо, — няма опасност да те… Няма място къде да те…

Всеки път, когато той произнасяше тази дума, момичето настръхваше. Накрая, както седеше и го гледаше, се разплака. Видях как устните й затрепераха, после сълзи се зарониха по пълничките страни. Сестра й, без да вдига очи, я хвана за ръка и двете останаха така, седнали една до друга. По-голямата, която отначало се беше показала тъй свирепа, се разхълца.

— Май че я изплаших — каза Аймо. — Не исках да я плаша.

Бартоломео отвори раницата си и отряза две парчета сирене.

— Ето — предложи им той. — Не плачете.

По-голямата поклати глава и продължи да плаче, но по-малката взе сиренето и отхапа от него. После подаде на сестра си другото парче и двете започнаха да ядат. По-голямата още похълцваше.

— Ей сега ще се успокои — каза Аймо.

После му хрумна някаква мисъл.

— Девица? — попита той съседката си. Тя кимна енергично с глава. — И ти девица? — посочи той сестричката й.

Момичетата кимнаха утвърдително и по-голямата каза нещо на своя диалект.

— Хубаво — каза Бартоломео, — много хубаво.

Двете момичета живнаха.

Оставих ги в колата при Аймо, свит в ъгъла, и продължих назад към Пиани. Върволицата от коли не помръдваше, но пехотинците продължаваха да се точат покрай тях. Валеше все тъй силно и си помислих, че автоколоната може да е спряла, защото на някои коли са им се навлажнили кабелите. Обаче по-вероятно беше причината да са заспали насред пътя коне и хора, но пък и в градовете стават задръствания, макар че там всички са будни. Бедата идваше от това, че транспортът беше смесен — конен и автомобилен. Те взаимно си пречеха. Да не говорим за селските каруци. Добре бяха двете момичета при Барто. На девственици не им е мястото при отстъпващи войници. И то истински девственици. При това навярно набожни. Да не беше войната, сега сигурно всички щяхме да си бъдем в леглата. Полегни си, нани-на, и вихри сън сънувай. Сън — креватен, безвъзвратен и двукатен.[2] Катрин сега си беше в леглото, между двата чаршафа — един отгоре, един отдолу. На коя ли страна спеше? Може и да не е заспала още. Може би лежи и мисли за мен. Вейте, вейте, вихри ледни! Вееха си те, и още как, и дъждът не беше дъждец, а дъждище. Валя цяла нощ. Валя, не изваля се! Виж го ти! Де да си бях в моето легло пак с моето момиче, а? Вее и вали, а защо не ми довее моята сладка Катрин? Защо не я довалѝ при мен? А де? Ама на, така ни е завъртяло всички и плющи ли, ръми ли — все тая! „Лека нощ, Катрин! — казах аз на глас. — Спи сладко. Ако не ти е удобно, мила, обърни се на другата страна. Имаш една студена вода от мен. Скоро ще съмне и лошото ще попремине. Съжалявам, ако той те измъчва. Опитай се да поспиш, скъпа.“ — „Аз бях заспала — каза тя. — Ти говореше насън. Добре ли си?“ — „Наистина ли си тук?“ — „Тук съм, разбира се. И никъде няма да отивам. Между нас двамата това няма значение.“ — „Ти си тъй, тъй мила, тъй сладка. Няма да си тръгнеш в тъмното, нали?“ — „Разбира се, че няма. Аз съм все тук. Поискаш ли ме, идвам при теб.“

— Да му… — изпсува Пиани. — Пак тръгват.

— Бях се унесъл — казах аз.

Погледнах си часовника. Беше три след полунощ. Пресегнах се за бутилката „Барбера“ зад седалката.

— Говорехте насън — каза Пиани.

— Бълнувах на английски — казах аз.

Дъждът понамаля, напредвахме. Преди зори отново спряхме, а като се съмна, видяхме, че сме на една височинка, а пред нас в далечината се проточва пътят — всичко спряло, само пехотата се провира напред. Отново потеглихме и сега, на дневна светлина, стана ясно, че както бавно пъплим, по-добре да оставим шосето и да тръгнем през полето, ако искаме да се доберем по някое време до Удине.

През нощта много селяни се бяха влели в колоната от странични селски пътища и сега се виждаха каруци, натоварени с покъщнина, с навързани кокошки и патици, с огледала, подаващи се между дюшеците. Имаше една шевна машина под дъжда в каруцата пред нас. Всеки спасяваше каквото има по-ценно. На някои каруци жени се гушеха под дъжда, други вървяха отстрани, току до колелата. Сега в колоната имаше и кучета, които се завираха под колите. Пътят беше разкалян, канавките от двете страни пълни с вода, а полето зад крайпътните дървета приличаше на мочурище и не можехме да го пресечем. Слязох от колата и се запровирах напред, търсейки удобно място да огледам околността за някой междуселски път през полето. Знаех, че странични пътища има много, но се боях да не попаднем на такъв, който не води доникъде. Безброй пъти бяхме профучавали покрай тях, но не ги познавах, а и те всички си приличаха. Трябваше обаче да намерим такъв път, за да се измъкнем. Никой не знаеше къде са австрийците, нито как вървят нещата, но аз бях сигурен, че спре ли дъждът и излетят ли самолетите, с колоната е свършено. Достатъчно ще е един-двама шофьори да побягнат и оставят камионите си или няколко коня да бъдат убити, и всякакво движение по шосето ще стане невъзможно.

Не валеше вече така силно, помислих си, че може и да се проясни. Продължих покрай шосето и когато стигнах до един тесен път с жив плет от двете страни, който водеше през полето на север, реших, че ще е най-добре да тръгнем по него, и побързах да се върна при колите. Казах на Пиани да обърне, после на Бонело и накрая на Аймо.

— Ако излезе, че е задънен, обръщаме и пак се включваме в колоната.

— Какво да ги правим тия двамата? — попита Бонело.

Двамата сержанти седяха до него в кабината. Бяха небръснати, но по войнишки стегнати дори в този ранен утринен час.

— Ще ни помагат да бутаме — казах аз.

Отидох при Аймо и му обясних, че ще сечем през полето.

— Какво да правя с моите девственица? — попита Аймо. Двете момичета спяха.

— Няма да ни бъдат много от полза — казах аз. — По-добре да беше взел някой, който може да бута.

— Можем да ги настаним отзад. Има място.

— Твоя работа — казах аз. — Но вземи и някой с як гръб, да бута.

— Някой берсалиере — засмя се Аймо. — Те имат най-широки гърбове. Мерят им ги. Как се чувствувате, господин лейтенант?

— Добре. А ти?

— И аз. Но съм много гладен.

— Все ще намерим нещо по този път. Тогава ще спрем да ядем.

— Как е кракът ви, господин лейтенант?

— Добре — казах аз.

Стоях на стъпалото и гледах напред. Видях как колата на Пиани обърна и пое по тесния път, мяркайки се между голите клонки на живия плет. Бонело също обърна и го последва. Аймо на свой ред успя да се измъкне от колоната и ние последвахме двете коли по тесния път между плетищата. Той водеше към един чифлик. Настигнахме Бонело и Пиани едва в двора. Къщата беше ниска и дълга, с асма пред входа. В двора имаше кладенец и Пиани тъкмо вадеше вода, за да напълни радиатора си. От дългото каране на първа водата беше извряла. Къщата беше изоставена. Погледнах назад към пътя. Чифликът се намираше на леко възвишение и ние виждахме цялата местност наоколо — пътя, живия плет, нивите, редиците дървета край шосето, по което се нижеше отстъплението. Двамата сержанти се разтършуваха из къщата. Момичетата се бяха събудили и разглеждаха двора, кладенеца, двете големи санитарни коли пред къщата и тримата шофьори до кладенеца. Единият от сержантите излезе от къщата, понесъл стенен часовник.

— Остави го на мястото му — казах аз.

Той ме погледна, влезе в къщата и се завърна без часовника.

— Къде ти е другарят?

— Отиде в нужника.

Той се качи в колата и се настани на седалката. Боеше се да не го оставим.

— А закуска, господин лейтенант? — попита Бонело. — Няма ли да похапнем? Ще стане бързо.

— Как мислиш, дали пътят, който продължава надолу от другата страна, ще ни изведе някъде?

— Сигурно.

— Да ядем тогава.

Пиани и Бонело влязоха в къщата.

— Елате — протегна ръка Аймо на момичетата, за да им помогне да слязат от колата. По-голямата поклати глава. Не искаха да влязат в изоставената къща. Проследиха ни с очи.

— Ей, че са упорити! — каза Аймо.

Влязохме заедно в къщата. Тя беше просторна и мрачна, лъхаше на изоставено. Бонело и Пиани чакаха в кухнята.

— Няма много нещо за ядене — каза Пиани. — Всичко са отнесли.

Бонело разрязваше голямо парче бяло сирене на масивната кухненска маса.

— Къде беше това сирене?

— В зимника. Пиани намери и малко вино и ябълки.

— Става като за закуска.

Пиани извади дървената запушалка на голяма дамаджана. Килна я и напълни една медна кутелка.

— На мирис е добро — прецени той. — Намери чаши, Барто.

Влязоха двамата сержанти.

— Вземете си от сиренето, сержанти — покани ги Бонело.

— Време е да тръгваме — каза единият, докато дъвчеше от сиренето и отпиваше от чашата си.

— Ще тръгнем, не се безпокойте — каза Бонело.

— В армията с празен стомах далече няма да стигнеш — казах аз.

— Какво? — не разбра сержантът.

— По-добре яжте.

— Да, но времето върви.

— Май че тия мръсници са яли вече — каза Пиани.

Сержантите го погледнаха. Мразеха ни.

— Знаете ли пътя? — запита ме единият.

— Не — отвърнах му.

Те се спогледаха.

— По-добре ще е да тръгнем — каза първият.

— Тръгваме — казах аз.

Изпих още една чаша вино. Беше много приятно след сиренето и ябълката.

— Вземете сиренето — казах аз на излизане.

Бонело ме последва с дамаджаната.

— Много е голяма — казах аз.

Той я погледна със съжаление.

— Май че да. Давайте манерките!

Той ги напълни и малко вино се разля по плочника на двора. После взе дамаджаната и я остави точно до вратата.

— Австрийците ще я намерят, без да разбиват вратата — обясни той.

— На път! — подканих ги аз. — Ние с Пиани ще водим.

Двамата от инженерните войски бяха в колата до Бонело. Момичетата ядяха сирене и ябълки. Аймо пушеше. Поехме надолу по тесния път. Обърнах се да погледна двете коли и фермата. Ниската каменна къща беше здрава, добре иззидана, а кладенецът — с красива желязна решетка. Пътят пред нас беше тесен и кален между избуялия жив плет. Другите коли ни следваха плътно.

[1] Сестра? (Ит.) — Б.пр. ↑

[2] Оттук нататък: смесица от детска молитва в някогашен буквар и стихове на Томас Браун, Уилям Шекспир и Алфред Тенисън. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и девета

По пладне закъсахме в калта на десетина километра от Удине, доколкото можехме да преценим. Дъждът беше спрял още предобед и три пъти чухме как самолетите приближават, виждахме ги как прелитат над нас, отклоняват се вляво и бомбардират шосето. Лутахме се сред плетеница от междуселски пътища, много от тях задънени — тогава се връщахме заднишком да свърнем отдругаде и така малко по малко наближавахме Удине. Но ето че колата на Аймо, който искаше да я изкара на заден ход от един задънен път, заседна в рохкавата пръст на банкета, колелата забоксуваха, затъвайки все по-дълбоко и по-дълбоко, докато колата се опря на диференциала. Оставаше ни само едно — да изкопаем пръстта пред колелата, да подложим клони, за да могат да захванат веригите, че да я избутаме на пътя. Наобиколихме колата. Двамата сержанти огледаха колелата. После, без дума да кажат, тръгнаха по пътя. Последвах ги.

— Хайде — казах им, — насечете клони.

— Трябва да вървим — отвърна единият.

— На работа! — казах аз. — Насечете клони!

— Трябва да вървим — повтори първият.

Другият мълчеше. Бързаха да се измъкнат. Избягваха да ме погледнат.

— Заповядвам ви да се върнете при колата и да насечете клони — казах аз.

Единият се обърна.

— Трябва да вървим — каза той. — Скоро ще бъдете отрязани. Не можете да ни заповядвате. Не сте наш командир.

— Заповядвам ви да сечете клони! — казах аз.

Те се обърнаха и поеха по пътя.

— Стой! — извиках аз.

Те продължаваха да вървят по калния път с жив плет от двете страни.

— Заповядвам ви да спрете! — извиках аз. Те ускориха ход. Разкопчах кобура, извадих пистолета, прицелих се в този, който бе говорил повече, и стрелях. Не уцелих и те хукнаха. Стрелях още три пъти и повалих единия. Другият се мушна в плета и изчезна. После го зърнах как тича през полето и се прицелих през плета. Натиснах спусъка, но пистолетът беше празен. Сложих нов пълнител. Сержантът беше вече твърде далеч и тичаше през полето с наведена глава. Започнах да зареждам празния пълнител. Дойде Бонело.

— Дайте аз да го довърша — каза той.

Дадох му пистолета си и той отиде до сержанта от инженерните войски, който лежеше по лице на земята. Наведе се над него, опря пистолета до главата му и натисна спусъка. Изстрел не последва.

— Трябва да изтеглиш затвора — казах аз.

Той го изтегли и стреля два пъти. После хвана сержанта за краката и го извлече до крайпътния плет. Върна се и ми подаде пистолета.

— Кучият му син — изгледа той сержанта. — Видяхте ли как го довърших, господин лейтенант?

— Трябва да побързаме да нарежем клони — казах аз. — Дали улучих другия?

— Не ми се вярва — каза Аймо. — Далеч беше за пистолет.

— Мръсна измет — каза Пиани.

Заловихме се да сечем клонак. Разтоварихме всичко от колата. Бонело копаеше пред колелата. Когато всичко беше готово, Аймо запали мотора и включи на скорост. Колелата забоксуваха, полетяха листа и кал. Бонело и аз бутахме така, че ставите ни запукаха. Колата не помръдваше.

— Раздвижѝ я напред-назад, Барто — казах аз.

Той даде заден ход, после преден. Колелата затънаха още повече. Колата пак легна на диференциала, а колелата се завъртяха свободно в дупките, които бяха изровили. Изправих се.

— Ще опитаме с въже — казах аз.

— Едва ли ще стане, господин лейтенант. Как ще теглим в тая кал!

— Трябва да опитаме — настоях аз. — Няма как иначе.

Колите на Бонело и Пиани можеха да се движат само право напред по тесния път. Свързахме ги двете с едно въже и започнахме да теглим. Колелата се въртяха на място в изровените улеи.

— Не става — викнах аз. — Спрете.

Пиани и Бонело слязоха от колите си и дойдоха при нас. И Аймо слезе. Момичетата бяха седнали върху един каменен зид на тридесетина метра нагоре по пътя.

— А сега какво, господин лейтенант? — попита Бонело.

— Да опитаме още веднъж с клони — казах аз.

Гледах към пътя. Грешката беше моя. Аз ги бях докарал тук. Слънцето беше почти съвсем затулено от облаците, тялото на сержанта все така лежеше край плета.

— Да подложим куртката и шинела му отдолу — казах аз.

Бонело отида да ги вземе. Аз режех клони, а Аймо и Пиани копаеха пред и между колелата. Срязах шинела, сцепих го на две и го проснах в калта под колелата, после подпъхнах клони. Ние се приготвихме да бутаме, а Аймо се настани на седалката и запали мотора. Колелата се завъртяха, бутахме… Но напразно.

— Да му… — казах аз. — Имаш ли да вземаш нещо от колата, Барто?

Аймо се качи в колата на Бонело, като взе със себе си сиренето, две бутилки вино и наметката си. Бонело, седнал зад волана, претърсваше куртката на сержанта.

— По-добре изхвърли тая куртка — казах аз. — А какво ще правим с девиците на Барто?

— Могат да се качат отзад — каза Пиани. — Едва ли ще стигнем много далеч.

Отворих задната врата на санитарната кола.

— Хайде — подканих ги аз, — качвайте се.

Двете момичета се качиха и седнаха в ъгъла. Изглежда, не бяха обърнали внимание на изстрелите. Погледнах зад нас. Сержантът лежеше проснат, с мръсна долна фланела с ръкави. Качих се при Пиани и потеглихме. Трябваше да минем през полето. Когато колите навлязоха в изораното, аз слязох и тръгнах напред. Ако можехме да го прекосим, щяхме да излезем на пътя от другата страна. Но не успяхме. Пръстта беше твърде мека и разкаляна. Когато колите затънаха до главините, оставихме ги насред полето и поехме пеш към Удине.

Като излязохме на пътя, водещ към шосето, аз го посочих на момичетата.

— Вървете нататък — казах им. — Там има хора. — Те ме гледаха. Извадих си портфейла и им дадох по десет лири. — Нататък — сочех им аз пътя. — Приятели! Семейство!

Не ме разбраха, но тръгнаха, стиснали здраво банкнотите. Няколко пъти се обръщаха, сякаш се бояха да не си взема парите обратно. Наблюдавах ги как се отдалечават по пътя, загърнати в шаловете си, и плахо поглеждат назад. Тримата шофьори се смееха.

— Колко ще ми дадете и аз да тръгна нататък, господин лейтенант? — попита Бонело.

— Ако ги хванат, по-добре да са с тълпата — казах аз.

— Дайте ми двеста лири и тръгвам право към Австрия — предложи Бонело.

— Ще ти ги вземат — намеси се Пиани.

— Войната може и да свърши дотогава — каза Аймо.

Вървяхме по пътя колкото можем по-бързо. Слънцето се опитваше да пробие облаците. Край пътя растяха черници. През дърветата виждах нашите две коли, затънали в полето. Пиани също поглеждаше назад към тях.

— Ще трябва да построят път до тях, че да ги измъкнат — каза той.

— Ех, да имахме велосипеди… — въздъхна Бонело.

— Карате ли велосипеди в Америка? — полюбопитствува Аймо.

— По-рано, да.

— А тук колело да имаш! — каза Бонело. — Хубаво нещо е велосипедът.

— Ей, да имахме по едно колело — каза Бонело. — Не съм много по вървенето.

— Не се ли стреля? — наострих уши аз. Беше ми се счула стрелба.

— Не знам — каза Аймо и също се ослуша.

— Май че да — казах аз.

— Най-напред ще ни налети кавалерията — обясни Пиани.

— Мисля, че те нямат кавалерия.

— Дано — каза Бонело. — Никак не държа да ме набучи на пиката си някой кавалерист, да му…

— Ама как го застреляхте онзи сержант, а, господин лейтенант! — каза Пиани.

Вървяхме бързо.

— Аз го застрелях — поправи_го Бонело. — Откакто се почна тая война, никого не съм застрелял и мечтата ми беше да си застрелям един сержант.

— Застреля го, ама паднал — каза Пиани. — Едно е да стреляш по вързана птица, друго е, като лети.

— Все едно. Това е нещо, за което винаги ще си спомням. Убих го мръсника.

— Какво ще кажеш на изповедника си? — попита Аймо.

— Благословете ме, отче, убих един сержант.

Те се изсмяха.

— Той е анархист — каза Пиани. — Не ходи на черква.

— И Пиани е анархист — уточни Бонело.

— Наистина ли сте анархисти? — заинтересувах се аз.

— Не, господин лейтенант. Ние сме социалисти. От Имола сме.

— Били ли сте там?

— Много е хубаво, господин лейтенант. Трябва да дойдете след войната, че да ви покажем това-онова.

— Всички ли сте социалисти?

— Всички.

— Градът хубав ли е?

— Чудесен. Никога не сте виждали такъв град.

— И как така всички сте станали социалисти?

— Всички сме социалисти. Там всички до един са социалисти. Открай време сме си социалисти.

— Трябва да дойдете, господин лейтенант. И вас ще направим социалист.

Пътят пред нас извиваше наляво и се изкачваше по едно възвишение край каменния зид на ябълкова градина.

Глава тридесета

После се озовахме на път, който водеше към една река. Дълга върволица изоставени камиони и коли се проточваше до моста. Нямаше жива душа. Реката беше придошла, мостът беше взривен по средата, каменният свод бе рухнал и мътните води го обливаха. Тръгнахме по брега да видим къде да пребродим. Сетих се, че по-нагоре има железопътен мост, по който можем да минем. Пътеката беше разкаляна. Никакви хора, само изоставени камиони и имущество. На самия бряг — ни човек, ни нищо, само мокри храсталаци и кал. Продължихме по брега и най-после видяхме железопътния мост.

— Какъв хубав мост — каза Аймо.

Беше дълъг, обикновен железен мост над едно дере, през повечето време сухо.

— Давайте да минем оттатък, преди да са го взривили — казах аз.

— Няма кой да го взриви — обади се Пиани. — Всички са офейкали.

— Сигурно е миниран — каза Бонело. — Вие ще минете пръв, господин лейтенант.

— Я го вижте тоя анархист! — възмути се Аймо. — Накарайте го той да мине пръв.

— Аз ще мина — казах аз. — Едва ли е така миниран, че да гръмне от тежестта само на един човек.

— Виждаш ли — каза Пиани, — ето какво е да имаш ум в главата си. Не като теб, анархист такъв.

— Ако имах ум, нямаше да съм тук — каза Бонело.

— Добре го рече, а, господин лейтенант? — обади се Аймо.

— Да, добре казано — потвърдих аз.

Бяхме съвсем близо до моста. Небето отново се бе забулило, ръмеше. Мостът изглеждаше дълъг и солиден. Изкачихме се по насипа.

— Давайте един по един — казах аз и тръгнах по моста. Оглеждах траверсите и релсите за жици или друга следа от миниране, но не забелязах нищо. Под краката ми и в междините на траверсите реката течеше бърза и кална. Насреща, отвъд мокрото поле, в дъжда беше Удине. Щом преминахме моста, обърнах се и се огледах. Малко по-нагоре по течението имаше друг мост. Както гледах, по него мина един кално-жълт автомобил. Парапетът на моста беше висок и закри колата. Но продължавах да виждам главите на шофьора, на човека до него и на двамата мъже на задната седалка. И четиримата бяха с немски каски. Автомобилът прекоси моста и се изгуби зад дърветата и изоставените коли. Направих знак на Аймо и на другите да идват по-бързо. Спуснах се по железопътния насип и клекнах. Аймо ме последва.

— Видяхте ли колата? — попитах аз.

— Не, вас гледахме.

— Една немска щабна кола мина по онзи мост.

— Щабна кола ли?

— Да.

— Санта Мария!

Дойдоха и другите и се притаихме в калта зад насипа, като не сваляхме очи от моста, редицата дървета, канавката и шосето.

— Значи мислите, че са ни отрязали пътя, господин лейтенант?

— Не знам. Знам само, че оттук мина немска щабна кола.

— Добре ли сте, господин лейтенант? Как си чувствувате главата?

— Не се шегувай, Бонело.

— Защо не пийнем? — предложи Пиани. — Ако така и така са ни отрязали пътя, по-добре да си сръбнем.

Той откачи манерката и я отпуши.

— Гледайте, гледайте! — посочи към пътя Аймо.

Над каменния парапет на моста се движеха германски каски. Бяха сведени и се плъзгаха напред някак свръхестествено плавно. Когато стигнаха края на моста, видяхме, че са велосипеден взвод. Зърнах лицата на първите двама. Бяха здрави и обветрени. Каските закриваха челата и страните им. Карабините стояха в скобките на велосипедните рамки. На коланите им имаше ръчни гранати. Каските и сивите им униформи бяха мокри, те караха спокойно, оглеждайки се напред и встрани. Начело караха двама, после четирима в редица, после двама, после десетина, след тях още десетина и накрая един сам. Не говореха, пък и нямаше да ги чуем от шумящата река. Скоро се скриха нагоре по пътя.

— Санта Мария! — каза Аймо.

— Бяха немци — каза Пиани, — не австрийци.

— Защо няма кой да ги спре? — възмутих се аз. — Защо не са взривили този мост? Защо няма картечници край насипа?

— Това вие ще ни кажете, господин лейтенант — каза Бонело.

Бях разярен.

— Побъркана работа. Долу хвърлят във въздуха един нищо и никакъв мост. Този тук на главното шосе го оставят. Къде са се дянали? Няма ли поне да се опитат да ги спрат?

— Вие ще кажете, господин лейтенант — повтори Бонело.

Млъкнах. Не беше моя работа. Задачата ми беше да закарам три санитарни коли до Порденоне. Не успях. Оставаше ми да се добера до Порденоне. Навярно нямаше да стигна и до Удине. Хайде де, нямало да стигна! Само спокойствие, и да не ме убият, и да не ме пленят.

— Нали беше отпушил манерката — обърнах се към Пиани.

Той ми я подаде. Отпих една голяма глътка.

— Можем да тръгваме — казах аз. — Макар че няма защо да се бърза. Искате ли да похапнете?

— Да не се застояваме на това място — каза Бонело.

— Добре, да вървим.

— Отсам покрай насипа ли? Така по̀ няма да ни видят.

— По-добре отгоре. Че ако минат и по този мост, да не ни връхлетят, преди да сме ги видели.

Тръгнахме по релсите. От двете ни страни се простираше мократа равнина. Пред нас в края на полето беше удинският хълм. Горе крепостта, в полите й — покриви. Виждаше се камбанарията и кулата на градския часовник. В полето имаше много черници. Видях, че пред нас линията е прекъсната. Освен релсите край насипа лежаха захвърлени и траверсите.

— Скачайте долу! — каза Аймо.

Спуснахме се зад насипа. Още един велосипеден взвод минаваше по моста. Надзърнах иззад насипа и видях, че се отдалечават.

— Видяха ни, но продължиха — каза Аймо.

— Горе ще ни избият, господин лейтенант — каза Бонело.

— Ние не сме им притрябвали — казах аз. — Имат друга работа. По-опасно ще е, ако ни връхлетят, без да сме ги видели.

— Предпочитам да вървя отсам, скрит — каза Бонело.

— Добре — съгласих се аз. — Ние ще караме по релсите.

— Дали ще се измъкнем? — попита Аймо.

— Разбира се, още са малко. Стъмни ли се, минаваме.

— Какво ли правеше тук онази щабна кола?

— Кой знае — отвърнах замислено аз.

Продължихме напред по релсите. Бонело се измори да върви в калта и се качи при нас. Линията зави на юг, отдалечи се от шосето и вече не виждахме какво става там. Стигнахме до разрушен мост над един канал и се прехвърлихме по останките от свода. Чухме да се стреля пред нас.

Продължихме по железопътната линия отвъд канала. Тя водеше право към града, през нивите. Насреща се виждаше друга железопътна линия. На север беше шосето, по което бяхме видели колоездачите, на юг през нивите се отклоняваше тесен път между гъсторасли дървета. Реших, че ще е по-добре да свърнем на юг, да заобиколим града и да зацепим през полето към Кампоформидо и шосето за Таляменто. Можехме да избегнем главната колона на отстъплението, като се движим по междуселските пътища отвъд Удине. Знаех, че през равнината има много такива пътища. Заслизах по насипа.

— Елате — поведох ги аз към междуселския път, за да обходим града откъм юг. Спуснахме се по насипа. Откъм пътя някой стреля срещу нас. Куршумът се заби в калта на насипа.

— Назад! — креснах аз.

Закатерих се по хлъзгавата кал на насипа. Шофьорите бяха пред мен. Изкачих се колкото можех по-бързо. Още два изстрела се разнесоха откъм гъсталака и Аймо, както пресичаше релсите, се олюля и падна по очи. Смъкнахме го от другата страна и го обърнахме по гръб.

— Главата му да е на по-високото, към насипа — казах аз.

Пиани го извъртя. Аймо лежеше в калта, главата му върху насипа, краката надолу и в дъха му на пресекулки къркореше кръв. Тримата наклякахме около него в дъжда. Куршумът бе попаднал в тила, беше се отплеснал нагоре и излязъл под дясното око. Умря, докато се опитвах да тампонирам двете дупки. Пиани отпусна главата му на земята, изтри лицето му с марля от превързочния пакет и го остави.

— Тяхната… — каза той.

— Не бяха германци — казах аз. — Тук не може да има германци.

— Италианци — каза Пиани с такъв тон, че думата прозвуча като ругателство. — Italiani!

Бонело мълчеше. Седеше до Аймо, но не гледаше към него. Пиани вдигна кепето на Аймо, което се бе изтърколило по насипа, сложи го на лицето му и взе манерката.

— Искаш ли? — подаде я той на Бонело.

— Не. Същото можеше да се случи с нас, докато вървяхме по релсите — обърна се към мен Бонело.

— Не, случи се, защото тръгнахме през полето — възразих аз.

— Аймо умря — поклати глава Бонело. — Кой е наред след него, господин лейтенант? Накъде ще вървим сега?

— Италианците стреляха — казах аз, — не германците.

— Ако бяха германци, щяха да ни избият всичките — съгласи се Бонело.

— Сега италианците са по-опасни за нас от немците — казах аз. — Ариергардът се бои от всичко. Немците знаят какво искат.

— Вие му правете разбора, господин лейтенант.

— Сега накъде? — обади се Пиани.

— По-добре да залегнем някъде, докато се стъмни. Ако можем да се промъкнем на юг, добре.

— За да докажат, че не са сбъркали, сега ще гледат да ни избият и тримата — каза Бонело. — Нямам им вяра.

— Ще намерим къде да се скрием по-близичко до Удине и стъмни ли се, преминаваме.

— Тогава хайде — съгласи се Бонело.

Тръгнахме покрай северния склон на насипа. Обърнах глава назад. Аймо лежеше в калта, облегнат на калния склон. Изглеждаше съвсем дребен, ръцете му отпуснати от двете страни на тялото, краката му — с навои и кални обувки — прибрани, кепето върху лицето. Беше наистина мъртъв. Валеше. Такъв като него за никого не го давах. Книжата му бяха в джоба ми, трябваше да пиша на близките му. През полето се виждаше селска къща. Наоколо й — дървета, до нея — пристройки. Чардак на греди.

— Дайте да не сме в група. Ще вървя пръв.

Аз се запътих към къщата. До нея водеше полска пътечка. Както прекосявах полето, питах се дали някой няма да стреля иззад дърветата около къщата или от самата нея. Приближих се и вече я виждах съвсем ясно. Чардакът се съединяваше с плевнята и между подпорите се подаваха снопи сено. От дърветата капеше по плочестия двор. Имаше една голяма празна двуколка, тегличите й стърчаха под дъжда. Влязох в двора, прекосих го и се подслоних под чардака. Вратата на къщата беше отворена, влязох. Бонело и Пиани ме последваха. Вътре беше тъмно. Отидох в кухнята. В голямото огнище имаше пепел. Котлетата висяха над пепелта, но бяха празни. Потърсих нещо за ядене, но не намерих.

— Да отидем да легнем в плевнята — предложих аз. — Ще потърсиш ли нещо за ядене, Пиани? Ако намериш, донеси го горе.

— Ще потърся — съгласи се Пиани.

— И аз — присъедини се към него Бонело.

— Добре — казах аз. — Ще отида да огледам плевнята.

Открих едни каменни стъпала, които започваха от обора долу. В обора лъхаше на сушина и бе уютно под дъжда. Добитък нямаше, навярно го бяха отвели, като са бягали. Плевнята беше наполовина пълна със сено. Имаше две прозорчета на покрива: едното гледаше на север, другото беше заковано с дъски. На пода имаше отвор да пускат през него сено на добитъка. Капакът, под който спират колите със сено, преди стопаните да го хвърлят горе с вили, беше препречен с кръстачка от бичмета. Чувах дъжда по покрива, миришеше на сено, а после, когато слязох долу, на сух тор. Можехме да разковем едната дъска от южното прозорче, за да виждаме двора. Другото гледаше към нивите на север. Отрежат ли ни пътя по стълбата, можехме да излезем на покрива през едно от двете прозорчета или пък да се спуснем през капака. Плевнята беше голяма, можехме да се скрием в сеното, ако чуем някого. Мястото изглеждаше добро. Бях убеден, че ако не бяха стреляли по нас, щяхме да се промъкнем на юг. Невъзможно беше да има немци наблизо, те идваха от север по пътя за Чивидале. Не можеха да дойдат от юг. Опасни бяха по-скоро италианците. Уплашени и стрелят по каквото видят. Предната нощ в колоната по шосето се говореше, че имало немци в италианска униформа, които се били смесили с отстъпващата армия на север. Не ми се вярваше. Какво ли не се приказва, когато е война. Неприятелят все ще ти погоди нещо. А да познаваш някой от нашите да е ходил да всява смут сред немците, преоблечен в немска униформа? Може, но е трудна работа. Немците едва ли ще го правят. Няма защо. За какво им е да създават суматоха в нашето отстъпление? Създаваха я достатъчно струпването, неразборията и недостигът на пътища. И без немци беше достатъчно объркано. И все пак можеха да ни застрелят като преоблечени немци. Застреляха Аймо. Сеното ухае — забравяш годините. И тогава лежахме в сеното, разговаряхме, стреляхме с въздушна пушка по врабците, когато кацаха в триъгълното отверстие под покрива на плевника. Плевника вече го няма, а една година изсякоха и елите и там, дето едно време беше гората, останаха само дънери, сух клонак и върхари за огрев. Назад не можеш да се върнеш. Ако и напред не вървиш, какво ще стане? Никога няма да се върнеш в Милано. А ако се върнеш в Милано — какво? На север, към Удине, се стреляше. Чувах картечници. Оръдейна стрелба нямаше. И това беше нещо. Навярно бяха засекли някаква част по пътя. Напрегнах очи в полумрака на плевника и видях Пиани да стои под капака. Носеше един дълъг суджук и буркан с нещо, а под мишниците му имаше две бутилки вино.

— Качи се — казах аз. — Ето я тук стълбата.

После се сетих, че трябва да му помогна, и слязох. Бях се унесъл в сеното. Почти бях задрямал.

— Къде е Бонело? — запитах го.

— Ще ви кажа — отвърна Пиани.

Качихме се по стълбата. Седнахме в сеното и наслагахме нещата. Пиани извади ножчето си с тирбушона и отпуши една от бутилките.

— Запечатани са с восък — усмихна се той. — Трябва да е хубаво.

— Къде е Бонело? — повторих аз.

Пиани ме погледна.

— Отиде си, господин лейтенант. Щял да се предаде в плен.

Замълчах.

— Страх го беше да не го убият.

Държах бутилката и мълчах.

— Нали разбирате, господин лейтенант, ние така и така не вярваме във войната.

— Защо не отиде и ти?

— Не исках да ви оставя.

— А той накъде тръгна?

— Не знам, господин лейтенант. Тръгна, и толкова.

— Добре — казах аз. — Ще нарежеш ли от суджука?

Пиани ме погледна в полумрака.

— Нарязах го, докато говорехме.

Седяхме в сеното, ядяхме суджук и пиехме вино. Навярно пазеха това вино за нечия сватба. Беше се обезцветило от старост.

— Ти ще наблюдаваш от този прозорец, Луиджи — казах аз, — а аз — от онзи.

Всеки си пиеше от своята бутилка. Взех моята, легнах по корем в сеното и през прозорчето загледах мокрото поле. Не знам какво очаквах да видя, но не виждах нищо друго освен полето и голите черници под дъжда. Изпих виното, но не почувствувах нищо. Бяха го пазили твърде дълго и то беше загубило и вкус, и цвят — нищо не беше останало от него.

Гледах как навън пада мрак. Стъмваше се много бързо. Настъпваше непрогледна дъждовна нощ. Когато стана съвсем тъмно и нямаше смисъл да се наблюдава, отидох при Пиани. Той спеше. Седнах до него, без да го будя. Беше едър мъжага и спеше дълбоко. После го събудих и тръгнахме.

Това беше една много странна нощ. Не знам какво точно очаквах — смърт може би, изстрели в мрака или гонитба, но нищо не се случи. Залегнахме зад канавката, докато мине един немски батальон, после прекосихме шосето и поехме на север. Два пъти бяхме съвсем близо до немците в дъжда, но те не ни забелязаха. Заобиколихме града откъм север, без да видим италианци, после се присъединихме към една от отстъпващите колони и цяла нощ вървяхме към Таляменто. Едва сега разбирах колко гигантско е отстъплението. Не само армията, всичко живо бягаше. Вървяхме цяла нощ, изпреварвайки колите. Кракът ме болеше, бях уморен, но се движехме бързо. Изглежда, Бонело бе постъпил глупаво, като се беше предал. Опасност нямаше. Провряхме се през две армии без произшествия. Ако не бяха убили Аймо, нямаше и да помислим, че е опасно. Бяхме вървели по релсите, без да се крием, и никой не ни обърна внимание. Смъртта беше дошла ненадейно и безсмислено. Питах се къде ли е Бонело.

— Как се чувствувате, господин лейтенант? — попита ме Пиани.

Вървяхме покрай шосе, задръстено от войска и коли.

— Добре.

— Изморих се от това ходене.

— Сега друга работа нямаме. Няма какво да му мислим.

— Бонело сглупи.

— Сглупи.

— Какво ще го правите, господин лейтенант?

— Не знам.

— Не може ли да го доложите като попаднал в плен?

— Не знам.

— Защото, ако войната продължи, семейството му ще си има неприятности.

— Войната няма да продължи — каза някакъв войник. — Връщаме се по домовете си. Войната свърши.

— Всеки се връща вкъщи.

— Всички се връщаме у дома.

— Хайде, господин лейтенант — каза Пиани. Той искаше да ги отминем.

— Лейтенант? Кой е лейтенант? A basso gli ufficiali! Долу офицерите!

Пиани ме хвана за ръката.

— Май по-добре да ви викам на име — каза той. — Да не вземат да се заядат. Някои си застреляли офицерите.

Ускорихме крачка и ги отминахме.

— Ще го докладвам така, че да не пострада семейството — подхванах прекъснатия разговор.

— Ако войната е свършила, ще е без значение — каза Пиани. — Но мисля, че не е. А колко хубаво щеше да е.

— Скоро ще узнаем дали е свършила — казах аз.

— Не вярвам. Всички си мислят, че е свършила, но аз не вярвам.

— Viva la pace![1] — извика един войник. — Връщаме се у дома.

— Хубаво щеше да е да се разотидем всички по домовете си — каза Пиани. — На вас не ви ли се ще да си отидете у дома?

— Да.

— Ама няма да стане. Не е свършило още.

— Andiamo a casa![2] — извика един войник.

— Хвърлят си пушките — каза Пиани. — Свалят ги и ги захвърлят както си вървят. После викат.

— Не трябва да ги хвърлят.

— Мислят, че като ги хвърлят, не могат да ги накарат да се бият.

Докато вървяхме покрай пътя в тъмнината и дъжда, забелязах, че много войници все още са с пушки. Те стърчаха над наметките им.

— Коя бригада сте? — извика един офицер.

— Brigata di pace — отвърна високо някой. — Бригадата на мира.

— Офицерът не отговори.

— Какво каза той? Какво каза офицерът?

— Долу офицерът! Viva la pace!

— Хайде — побутна ме Пиани.

Отминахме върволица изоставени автомобили, между които две английски санитарни коли.

— От Гориция са — каза Пиани. — Познах ги.

— Стигнали са по-далеч от нас.

— По-рано тръгнаха.

— Къде ли са шофьорите?

— Вероятно някъде напред.

— Немците останаха пред Удине — казах аз. — Всичкият този народ ще мине на другия бряг.

— Да — каза Пиани, — затова мисля, че войната ще продължи.

— Немците можеха да настъпят още — казах аз. — Чудно защо не настъпиха.

— Нямам представа. Нищо не й разбирам на тази война.

— Навярно си изчакват обоза — предположих аз.

— Не знам — каза Пиани.

Насаме с мен той беше много по-кротък. Когато беше с другите, говореше грубиянски.

— Женен ли си, Луиджи?

— Женен съм, нали знаете?

— Затова ли не искаш да те вземат пленник?

— Това е една от причините. А вие женен ли сте, господин лейтенант?

— Не.

— И Бонело не е.

— Женен ли си, или не, още нищо не значи. Но ми се струва, че на женения човек ще му се иска да се върне при съпругата си — продължих аз. Приятно ми беше да говоря за съпруги.

— Да.

— Как са краката ти?

— Болят.

Преди да съмне, стигнахме брега на Таляменто и поехме надолу покрай придошлата река към моста, където колоните се сливаха.

— Сигурно ще могат да удържат при тази река — предположи Пиани.

В тъмнината реката изглеждаше много придошла. Водите се бяха ширнали и правеха въртопи. Дървеният мост беше дълъг малко повече от километър и реката — обикновено няколко тесни потока в широкото каменисто корито далеч долу под моста — се беше покачила близо до дъсчената му настилка. Продължихме по брега, после се мушнахме в навалицата, която минаваше по моста. Напредвайки бавно под дъжда, само на няколко стъпки над водата, притиснат от тълпата до един сандък със снаряди пред мен, гледах настрана към реката. Сега, когато трябваше да равнявам стъпката си с другите, се почувствувах много уморен. Не изпитвах никаква особена радост, че пресичам реката. Мина ми през ума какво ще стане, ако през деня долети някой бомбардировач.

— Пиани — подвикнах аз.

— Тук съм, господин лейтенант.

Беше малко по-напред в навалицата.

Никой не говореше. Всеки гледаше колкото може по-скоро да мине и за друго не мислеше. Почти бяхме стигнали отсрещния бряг. На края на моста, от двете му страни, стояха офицери и карабинери с фенерчета. Силуетите им се открояваха на фона на небето. Като се приближихме, видях как един от офицерите посочи някого в колоната. Един карабинер го настигна и го доведе, сграбчил го за ръката. Отведоха го встрани от пътя. Бяхме се почти изравнили с тях. Офицерите се взираха във всекиго от преминаващите, от време на време си казваха нещо помежду си и отиваха при някого, за да му осветят лицето с фенерчетата си. Тъкмо да преминем, измъкнаха още един. Видях го. Беше подполковник. Забелязах звездите на ръкава му, когато го осветиха. Беше със сива коса, нисък и пълен. Карабинерът го изтика зад редицата офицери. Бяхме срещу тях, когато забелязах, че един-двама ме гледат. После единият ме посочи и каза нещо на карабинера. Видях го, че се насочва, към мен, врязва се в колоната, пробива си път и усетих как ме хваща за яката.

— Какво те прихваща? — казах аз и го ударих в лицето. Видях лицето му под фуражката, засуканите мустаци и кръвта, която потече по бузата му.

Втори карабинер се хвърли към нас.

— Какво ви прихваща? — извиках аз.

Той не отговори. Дебнеше сгодния миг да ме хване. Посегнах отзад към пистолета.

— Не знаеш ли, че офицер не можеш да пипаш?

Първият карабинер ме сграбчи откъм гърба и ми изви ръката до рамото. Извърнах се към него, но другият ме улови през шията. Сритах го през пищяла и забих лявото си коляно между краката му.

— Застреляйте го, ако се съпротивлява — чух някой да казва.

— Какво значи това? — помъчих се да кресна, но гласът ми не прозвуча особено силно. Бяха ме извлекли встрани от пътя.

— Застреляйте го, ако се съпротивлява — каза един от офицерите. — Отведете го отзад.

— Кои сте вие?

— Ще разберете.

— Кои сте вие?

— Полева жандармерия — каза друг офицер.

— Защо не ме повикахте да дойда, ами пращате аеропланите[3] да ми се нахвърлят?

Те не отговориха. Защо да ми отговарят? Бяха от полевата жандармерия.

— Отведете го отзад при другите — каза първият офицер. — Нали го виждате, говори италиански с чужд акцент.

— Ти също, гадино — казах аз.

— Отведете го отзад при другите — повтори първият офицер. Поведоха ме зад редицата офицери към група хора в една нива до реката. Както вървяхме към тях, чуха се изстрели. Видях огънчетата от дулата и чух гърмежите. Стигнахме до групата. Четирима офицери един до друг, пред тях — човек с по един карабинер от всяка страна; отделно — мъже, пазени от карабинери. Край офицерите от полевия съд стояха четирима други карабинери, подпрени на пушките си. Те бяха от карабинерите с „ширококрилите“ шапки. Двамата, които ме водеха, ме блъснаха при групата на чакащите да бъдат разпитани. Погледнах човека, когото офицерите разпитваха. Беше дребният и дебел сивокос подполковник, дето го бяха извели от колоната. Офицерите задаваха въпросите деловито, хладно и авторитетно — като италианци, които стрелят, когато срещу тях не се стреля.

— Вашата бригада?

Той отговори.

— Полк?

Той отговори.

— Защо не сте с полка си?

Той отговори.

— Известно ли ви е, че офицерът трябва да бъде с войниците си?

Известно му било.

Това беше всичко. Заговори друг офицер.

— Вие и такива като вас допуснахте варварите да газят свещената земя на отечеството.

— Позволете… — каза подполковникът.

— Предатели като вас ни отнеха плодовете на победата.

— Попадали ли сте някога в отстъпление? — попита подполковникът.

— Италианецът не може никога да отстъпва.

Стояхме под дъжда и слушахме всичко това. Бяхме точно срещу офицерите, а арестуваният стоеше пред нас, но малко встрани.

— Ако ще ме разстрелвате — каза той, — моля, разстреляйте ме веднага, без по-нататъшен разпит. Този разпит е идиотски.

Той се прекръсти. Офицерите се съвещаваха. Един от тях вписа нещо в бележника си.

— Изоставил частта си. Подлежи на разстрел — каза той.

Двама карабинери отведоха подполковника към брега на реката. Той се отдалечи под дъжда — старец без шапка между двама карабинери. Не гледах как го разстрелват, но чух изстрелите. Разпитваха следващия. И този офицер се беше отлъчил от частта си. Не му позволиха да обясни причините. Той се разплака, докато му четяха присъдата, вписана в бележника. Когато го разстрелваха, вече разпитваха друг. Гледаха да са много заети с разпита, докато разстрелваха онзи, когото току-що бяха осъдили. Така че да е ясно — вече нищо не могат да направят. Не знаех дали да изчакам реда си да ме разпитат, или да се отскубна още сега. За тях аз очевидно бях германец в италианска униформа. Виждах как разсъждават. Ако изобщо имаха ум да разсъждават. Те всички бяха млади хора и спасяваха родината. Зад Таляменто Втора армия се формираше наново. Екзекутираха офицерите от майори нагоре, които не бяха с частите си. По същата съкратена процедура се разправяха с немските агитатори в италианска униформа. Носеха каски. От нас само двама имаха каски. Някои от карабинерите също бяха с каски. Други носеха „ширококрилки“. Тях наричахме „аероплани“. Чакахме под дъжда един по един да ни повикат, разпитат и разстрелят. Досега бяха разстреляли всички разпитани. Те бяха красиво извисени в своето безпристрастие и преданост към суровата справедливост, каквито са хората, разпореждащи се с чуждия живот, без техният собствен да е в опасност. Разпитваха един полковник от пехотата. При нас доведоха още трима офицери.

Къде бил полкът му?

Погледнах карабинерите. Те гледаха новодошлите. Другите гледаха полковника. Сниших се, блъснах двама и минавайки между тях, хукнах с наведена глава към реката. Досами брега се спънах и пльоснах във водата. Тя беше много студена. Останах колкото мога, преди да се подам. Усещах, че буйното течение ме носи, и останах под водата, докато ми се стори, че изобщо не ще мога да изляза на повърхността. В същия миг, в който изплувах, поех въздух и пак се гмурнах. Не ми беше трудно да се задържам под водата с всичките си дрехи и обувките. Когато за втори път се подадох, видях пред себе си един пън, настигнах го и го улових с една ръка. Заслоних се до него и даже не надзърнах. Нямах никакво желание да видя брега. Стреляха, когато тичах и когато се подадох първия път. Чувах гърмежите, когато главата ми беше близо до повърхността. Сега не стреляха. Пънът се носеше по течението и аз се държах за него с една ръка. Погледнах брега. Той сякаш бягаше. Реката влачеше много клонак. Водата беше много студена. Зададе се обрасло островче. Хванах се с две ръце за пъна и се оставих на течението. Брегът вече не се виждаше.

[1] Да живее мирът! (Ит.) — Б.пр. ↑

[2] Да си вървим у дома! (Ит.) — Б.пр. ↑

[3] Някои от карабинерите имат шапки с криловидна кройка на периферията, откъдето идва и названието им — „аероплани“. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и първа

Не знаеш колко време си бил във водата, когато течението е бързо. Струва ти се много, а може да е било съвсем малко. Реката беше студена и придошла и влачеше различни неща, които бе помела от брега при разлива. Имах късмет, че бях докопал тежък пън и хванат за него, се носех в ледената вода, опрял брадичка на пъна, лекичко придържайки се с две ръце. Боях се да не ми се схване крак и се надявах да ме завлече към брега. Носехме се надолу по реката, която описваше широка дъга. Беше се поразвиделило, колкото да различавам крайбрежния храсталак. Отпред се задаваше обрасло с папур островче, течението ни влачеше към брега. Двоумях се дали да не се съблека и да изуя обущата, а после да се добера до брега с плуване, но се отказах. Знаех, че все някак си ще изляза на брега и тогава накъде бос? На всяка цена трябваше да стигна до Местре.

Виждах как брегът се приближава, отдалечава се и пак се приближава. Вече се носехме по-бавно. Брегът беше съвсем близо. Различавах клоните на върбите. Пънът се завъртя бавно, брегът се оказа зад мен и разбрах, че сме попаднали във въртоп. Описахме бавен кръг. Отново видях брега, този път съвсем близо, опитах се, както се държа с една ръка, да доплувам с пъна, загребвайки с другата и ритайки с крака, но брегът не се приближи. Боях се да не излезем от водовъртежа и хванал се с една ръка, опрях крака о̀ пъна и се отблъснах силно към брега. Виждах храстите, но въпреки че се бях оттласнал и плувах с всички сили, течението ме отнасяше. Мина ми през ума, че ще се удавя заради обущата, но се замятах и зацамбурках — вдигнах очи, видях брегът да се приближава и продължих да шляпам отчаяно, теглен надолу от тежките обувки, докато стигнах брега. Хванах се за върбовия клонак и увиснах. Не ми стигаха сили да се изтегля, но знаех, че няма да се удавя. Докато плавах с пъна, и през ум не ми беше минало, че може да се удавя. От усилията ме присви в корема и гърдите, държах се за клоните и изчаквах. Щом ми попремина, пробих си път през клонака и пак спрях да почина, вкопчен в един върбов клон. После излазих от плитчината, проврях се през върбалака и ето ме на брега. Почти се беше съмнало, нямаше никой. Лежах проснат на брега, заслушан в реката и дъжда.

След някое време станах и поех по брега. Знаех, че до Латизана няма мост. Казах си, че насреща сигурно е Сан Вито. Почнах да мисля какво да правя. Пред мен имаше някакъв канал, който се втичаше в реката. Тръгнах към него. Наоколо не се виждаше никой, седнах под едни храсти край канала, събух се и излях водата от обувките. Свалих куртката и извадих от вътрешния джоб портфейла с мокрите книжа и пари, изцедих куртката. Свалих си панталоните, изстисках и тях, после ризата и долните си дрехи. Нашляпах се, поразтрих се и пак се облякох. Нямаше ми кепето.

Преди да облека куртката, отпрах нашивките от ръкавите и ги сложих при парите във вътрешния джоб. А парите само дето бяха мокри. Преброих ги. Имах три хиляди лири и нещо. Мокрите дрехи ми студенееха, взех да се пляскам с ръце, за да усиля кръвообращението. Бях с вълнено бельо, така че движа ли се, едва ли щях да се простудя. Бяха ми взели пистолета на моста, скрих кобура под куртката. Нямах наметка и ми беше студено под дъжда. Тръгнах нагоре покрай канала. Беше се съмнало, местността изглеждаше прогизнала, равна, унила. Нивите бяха голи и разкаляни; на хоризонта зад тях забелязах да се издига камбанария. Излязох на един път. Насреща се зададоха войници. Отбих се встрани, накуцвайки, и те ме подминаха, без да ми обърнат внимание. Бяха отделение картечари и отиваха към реката. Продължих по пътя.

През този ден прекосих Венецианската равнина. Тя е ниска и под дъжда ти се струва още по-плоска. Към морето е блатиста и пътищата са малко. Всички пътища следват устията на реките до морето и ако ще сечеш през равнината — само по пътеките покрай каналите. Извървях равнината от север на юг, прекосих две железопътни линии, много шосета и накрая една пътека ме изведе на железопътна линия при едно блато. Това беше главната линия Венеция-Триест, с висок, солиден насип, широко трасе и двойни релси. Недалеч имаше кантон с неколцина часови. В другата посока се виждаше мост над поток, който се вливаше в блатото. На моста стоеше часовой. Като вървях през нивите на север, бях забелязал влак по тази линия — виждаше се отдалеч сред ниското равно поле — и си бях казал, че може да е влакът от Портогруаро. Издебнах часовите и легнах на насипа, така че да виждам и нагоре, и надолу по линията. Часовоят от моста повървя покрай релсите към мен, после се обърна и закрачи назад към моста. Аз лежах гладен и чаках влака. Онзи, който бях видял, беше много дълъг, локомотивът теглеше бавно и бях сигурен, че ще мога да се кача. Тъкмо когато вече губех надежда, видях да се задава влак. Локомотивът пълзеше към мен и ставаше все по-голям. Погледнах към войника, който пазеше моста — той крачеше по отсамния край на моста, но от другата страна на релсите. Влакът щеше да ме скрие от погледа му. Следях приближаващия се локомотив. Той тежко пуфтеше. Виждах, че тегли много вагони. Във влака трябваше да има охрана, мъчех се да я видя къде е, но така скрит, не можех. Локомотивът почти се изравни с мястото, където лежах. Когато ме отмина, пухтейки дори по равното, и вече нямаше опасност машинистът да ме види, аз се изправих до вагоните. Ако ме забележи охраната, прав по̀ няма да съм подозрителен. Минаха няколко затворени товарни вагона. После видях, покрита с платнище, една от ония ниски платформи, които италианците наричат гондоли. Изчаках и когато задният й край се изравни с мен, скочих, хванах се за задните дръжки и се изтеглих горе. Изпълзях на буфера между гондолата и кабинката на високия товарен вагон зад нея. Едва ли ме бяха видели. Бях се снишил — сграбчил дръжките и стъпил на куплунга. Бяхме се почти изравнили с моста. Сетих се за часовоя. Когато минахме край него, той ме погледна. Личеше, че е съвсем младо момче, и каската му беше голяма. Изгледах го пренебрежително и той отвърна очи. Взе ме за някой от конвоя.

Отминахме. Виждах го, че продължава да гледа гузно преминаващите край него вагони, и се наведох да видя как е прихванато платнището. Капси и през тях провървено въженце. Извадих ножа си, срязах въженцето и пъхнах ръка отдолу. Под платнището, станало кораво от дъжда, имаше нещо твърдо и изпъкнало. Вдигнах глава и погледнах напред. Един войник стоеше на площадката на предния товарен вагон, но гледаше към локомотива. Пуснах дръжките и се мушнах под платнището. Така си ударих в нещо челото, че усетих кръв да се стича по лицето ми, но пропълзях отдолу и легнах по корем. После се обърнах по гръб и прикрепих платнището.

Бях попаднал на оръдия под платнището. Миришеха на масло, грес и на чисто. Лежах и слушах дъжда по платнището и потракването на колелата по релсите. Отвън проникваше слаба светлина и различавах оръдията. Бяха в брезентови чохъли. Навярно се числяха към Трета армия. На челото ми се изду цицина, но аз спрях кървенето, като полежах неподвижен и оставих кръвта да се съсири, после я почистих, но без да пипам самата рана. Дреболия. Нямах кърпичка, но опипвайки с пръсти, измих около раната с дъждовна вода, която капеше от платнището, и накрая се изтрих с ръкава на куртката. Не исках да изглеждам подозрителен. Знаех, че ще трябва да сляза преди Местре, защото там сигурно щяха да проверят оръдията. Нямаха достатъчно оръдия, че да ги губят или забравят. Бях ужасно гладен.

Глава тридесет и втора

Лежах на пода на платформата между оръдията под платнището и бях мокър, премръзнал и много гладен. По едно време се обърнах по корем с глава върху ръцете. Коляното ми се беше повдървило, но не можех да се оплача. Валентини бе свършил добра работа. Така ми го беше направил това коляно, че с него извървях половината път в отстъплението и преплувах част от Таляменто. То беше негово коляно. Другото си беше мое. Лекарите правят разни работи с тялото ти и то престава да бъде твое. Главата ми във всеки случай си беше моя, също и коремът. Глождеше го глад. Усещах го как ме свива. И главата си беше моята, но не за да я употребявам, не за да мисля с нея, а само да си спомням, и то някои неща.

Можех да си спомням за Катрин, но знаех, че ще полудея, ако мисля за нея, без да зная ще я видя ли, така че никакво мислене за нея, само мъничко: трак-трак, бавно потракват колелата, през платнището се прецежда светлина и лежиш с Катрин на пода на платформата. Убиват ти дъските, убива ти и да лежиш, без да мислиш, само да усещаш колко дълго не сте били заедно, дрехите ти са мокри, подът под теб прави трак-трак и ти е празно отвътре, и си сам с мокрите си дрехи и твърдия под за жена.

Не обичаш пода на товарна платформа, нито оръдия под брезентови чохъли и мириса на смазан метал, нито платнище, през което струи дъждът, макар че е хубаво под платнището и приятно до оръдията. Обичаш някого, дето не можеш и да си помислиш, че е при теб, виждаш го ясно и хладно, ама не толкова хладно, колкото ясно и празно. Лежиш по корем и гледаш празно, след като беше там, когато една армия отстъпи и друга настъпи. Изгуби си колите и хората както магазинер си изгубва стоката в пожар. Само че няма застраховка. Измъкна се. Нямаш повече задължения. Ако разстрелваха магазинерите след пожар, понеже говорят с акцент, с какъвто винаги са говорили, не може да се очаква, че те ще се върнат на работа, когато магазина отново го отворят. Ще си потърсят друга работа, стига да има друга работа и да не ги пипне полицията.

Реката отми и гняв, и дълг. Всъщност той се изпари още когато карабинерът ме хвана за яката. Да можех да се отърва от униформата, макар че има ли значение външността? Бях си откъснал звездите, но за удобство. Не беше въпрос на чест. Не бях против тях. Бях приключил. Всичко най-хубаво. Какво пък — сред тях имаше и добри, и смели, и сдържани, и разумни. Но вече не участвувам в комедията и искам само едно — този глупав влак да пристигне в Местре, да се наям и да престана да мисля. Трябва да престана.

Пиани ще им каже, че са ме разстреляли. Те претърсваха джобовете и вземаха книжата на разстреляните. Моите книжа нямаше да получат. Може да ме доложат за удавен. Интересно какво ли ще съобщят в Щатите. Починал вследствие на раните си или нещо подобно. Божичко, колко бях гладен. Какво ли е станало със свещеника от стола? Ами Риналди? Той навярно е в Порденоне. Ако не са отстъпили и по-далеч. Няма да го видя вече. Няма да видя никого от тях. Край на оня живот. Едва ли е имал сифилис. Пък и нали разправят, че ако вземеш мерки навреме, няма страшно. Но той се тревожи. И аз щях да се тревожа на негово място. Всеки би се тревожил.

Не съм направен да мисля. Направен съм да ям. Ами да. Да ям, да пия и да спя с Катрин. Тази нощ може би. Не, невъзможно. Но утре вечер, и едно хубаво ядене, и чаршафи, и никакво заминаване повече, освен заедно. Сигурно ще трябва да изчезна веднага. Тя ще дойде. Знам, че ще дойде. Кога ще тръгнем? Трябва да се обмисли. Стъмваше се. Лежах и мислех къде да отидем. Места много.

Книга четвърта

Глава тридесет и трета

Скочих от влака в Милано, когато той забавяше ход, наближавайки гарата преди зори. Прекосих линията, минах между някакви постройки и излязох на улицата. Една винарна беше отворена и влязох да пия кафе. Миришеше на утро, на метено със стърготини, лъжички в кафените чаши, мокри кръгове, оставени от винените чаши. Собственикът беше зад тезгяха. На една маса седяха двама войници. Изпих чаша кафе и изядох парче хляб на крак. Кафето ми посивя от млякото и аз обрах каймака с коричка хляб. Съдържателят ме гледаше.

— Искате ли чаша grappa?

— Не, благодаря.

— За моя сметка — каза той, наля в една чашка и я бутна към мен. — Какво става на фронта?

— Не знам.

— Те са пияни — посочи той двамата войници.

Така беше. Виждаше се, че са пияни.

— Кажете ми, какво става на фронта?

— Не знам нищо за фронта…

— Видях ви как се прокрадвахте край зида. Скочихте от влака.

— Има голямо отстъпление.

— Аз чета вестници. Какво ново? Свършва ли?

— Едва ли.

Той доля чашата ми с grappa от едно тумбесто шише.

— Ако имате неприятности — каза той, — мога да ви скрия.

— Нямам неприятности.

— Ако имате, останете тук.

— Къде тук?

— Тук, в къщата. Мнозина остават тук. Който има неприятности, остава тук.

— И много ли са тия, дето имат неприятности?

— Зависи какви неприятности. Вие сте южноамериканец, нали?

— Не.

— Говорите ли испански?

— Малко.

Той изтри тезгяха.

— Сега е трудно да напуснеш страната, но не е невъзможно.

— Нямам намерение да я напускам.

— Можете да останете тук колкото искате. Ще видите какъв човек съм аз.

— Сега трябва да си вървя, но ще запомня адреса и ще се върна.

Той поклати глава.

— Няма да се върнете, щом говорите така. Мислех, че наистина имате неприятности.

— Нямам. Но не е лошо да знаеш, че можеш да разчиташ на приятел.

Сложих на тезгяха банкнота от десет лири за кафето.

— Една грапа от мен — казах аз.

— Не е нужно.

— Пийте, пийте.

Той наля в двете чаши.

— Помнете — каза той, — идвате тук. Не се оставяйте на някой, дето ще ви измами. Тук ще бъдете на сигурно.

— Уверен съм.

— Уверен ли сте?

— Да.

Той ме погледна сериозно.

— Тогава позволете ми да ви кажа нещо. Не се разхождайте повече с тази куртка.

— Защо?

— На ръкава ви съвсем ясно личи къде са били звездите. Сукното има по-друг цвят.

Замълчах.

— Ако нямате документи, мога да ви набавя.

— Какви документи?

— Разрешително за отпуск.

— Нямам нужда от документи. Имам си.

— Много добре — каза той. — Но ако имате нужда, мога да ви доставя каквито пожелаете.

— И колко им е цената?

— Зависи какви са. Цената е умерена.

— Засега нямам нужда.

Той сви рамене.

— Всичко ми е в ред — казах аз.

Когато си тръгвах, той ми напомни:

— Не забравяйте, че съм ви приятел…

— Няма.

— Пак ще се видим.

— Добре — съгласих се аз.

Заобиколих гарата, където имаше военна полиция и край една градинка взех файтон. Дадох на файтонджията адреса на болницата. Като стигнах там, влязох в стаичката на вратаря. Жена му ме целуна. Той ми стисна ръката.

— Върнахте се. Жив и здрав.

— Да.

— Закусили ли сте?

— Да.

— Как сте, господин лейтенант? Как сте? — запита ме жената.

— Много добре.

— Не искате ли да закусите с нас?

— Не, благодаря. Кажете ми, мис Баркли сега в болницата ли е?

— Коя мис Баркли?

— Английската сестра.

— Неговото момиче — потупа ме по рамото жената и се усмихна.

— Не — каза вратарят, — замина.

Сърцето ми се сви.

— Сигурен ли сте? Знаете за коя говоря, нали? За високото русо момиче.

— Сигурен съм. Отиде в Стреза.

— Кога замина?

— Преди два дена с другата англичанка.

— Добре — казах аз. — Ще ви помоля за нещо. Не казвайте никому, че сте ме видели. Много е важно.

— Няма да кажа на никого — отвърна вратарят.

Подадох му една банкнота от десет лири. Той я отблъсна.

— Обещавам ви, че няма да кажа на никого — каза той. — Не искам пари.

— Какво можем да направим за вас, господин лейтенант? — попита жена му.

— Само това — отговорих аз.

— Ще бъдем неми — каза вратарят. — Ако трябва да се направи нещо, ще ми кажете, нали?

— Да. Довиждане. Ще се видим пак.

Те стояха на прага и гледаха след мен.

Качих се във файтона и дадох на файтонджията адреса на Симънс, моя познат, който учеше пеене.

Симънс живееше в другия край на града, при Порта Маджента[1]. Когато отидох, още не беше станал.

— Много си ранобуден, Хенри — каза той.

— Пристигнах с първия влак.

— Какво означава това отстъпление? На фронта ли беше? Искаш ли цигара? Ето ги там в кутията на масата.

Стаята беше голяма — едно легло до стената, отсреща пиано, също скрин и маса. Седнах на един стол до леглото. Симънс, облегнат на възглавницата, пушеше.

— В голямо затруднение съм, Сим.

— И аз — каза той. — Вечно съм в затруднение. Няма ли да запалиш?

— Не. Как може човек да се прехвърли в Швейцария?

— За себе си ли се интересуваш? Италианците няма да те пуснат.

— Да, знам. Но швейцарците? Те какво ще направят?

— Ще те интернират.

— Знам, но в какво се състои това интерниране?

— О, нищо особено. Много просто — ходиш си навсякъде. Само се разписваш или нещо подобно. Защо? Да не те търси полицията?

— Засега нищо определено.

— Ако не искаш да казваш, недей. Макар че сигурно е интересно. Тук не се случва нищо. Провалих се в Пиаченца.

— Съжалявам.

— Да, много лошо мина. А пях хубаво. Ще се опитам още веднъж тук, в „Лирико“[2].

— Бих искал да дойда.

— Много си любезен. Нали не си забъркал някоя голяма каша?

— Не знам.

— Не ми казвай, ако не искаш. Защо си тук, а не на онзи глупав фронт?

— Реших, че ми стига толкова.

— Браво, момче. Винаги съм знаел, че имаш ум в главата си. Мога ли да ти помогна с нещо?

— Ти си толкова зает.

— Ни най-малко, драги ми Хенри. Ни най-малко. Ще се радвам, ако мога да направя нещо за теб.

— Имаш приблизително моя ръст. Можеш ли да отидеш да ми купиш един цивилен костюм? Имам дрехи, но са в Рим.

— Вярно, че живееше там. Отвратителен град. Как си могъл да живееш там?

— Исках да стана архитект.

— Рим не е мястото за това. Не си купувай дрехи. Ще ти дам каквото ти трябва. Да видиш как ще те издокарам. Иди в другата стая. Там има дрешник. Вземи каквото поискаш. Драги приятелю, няма защо да купуваш дрехи.

— Все пак предпочитам да си купя, Сим.

— Драги мой, по-лесно ми е да ти дам един костюм, отколкото да ходя да ти купувам. Имаш ли паспорт? Без паспорт няма да стигнеш далеч.

— Да, паспортът си е у мен.

— Тогава обличай се, драги мой, и напред към старата Хелвеция.

— Не е толкова-просто. Трябва първо да отида в Стреза.

— Още по-хубаво, драги. Оттам направо през езерото с лодка. Да не беше пеенето, щях да дойда е теб. Ще отида някой ден.

— Там ще минеш на тиролски песни.

— Драги мой, един ден и това ще стане. А все пак мога да пея. Ето това е странното.

— Обзалагам се, че можеш да пееш.

Той лежеше и пушеше.

— Не се обзалагай много. Но все пак мога да пея. Смешно е, но мога. И обичам да пея. Слушай. — И той зарева ария от „Африканката“, шията му се изпъна, жилите му се издуха. — Мога да пея — повтори той. — Ако щат, да ме харесват.

Погледнах през прозореца.

— Ще сляза да освободя файтона.

— Върни се веднага, драги, и ще закусим.

Той стана от леглото, изправи се, пое дълбоко дъх и започна да прави гимнастика. Слязох и платих на файтонджията.

[1] Останки от вратата в средновековните градски стени в западната част на Милано, сега — краят на едноименна улица. — Б.пр. ↑

[2] „Театро лирико интернационале“ — милански оперен театър — Б.пр. ↑

Глава тридесет и четвърта

С цивилните дрехи се чувствувах като маскиран. Дълго бях носил униформа и ми липсваше усещането, че съм стегнат. Крачолите ми се мотаеха в краката. В Милано си взех билет за Стреза. Купих си и шапка. Шапките на Сим не ми ставаха, но дрехите му ми бяха като по мярка. Миришеха на тютюн и когато седнах в купето и погледнах през прозореца, новата шапка ми се струваше твърде нова, а костюмът твърде стар. Аз самият бях тъжен като подгизналата ломбардска равнина зад стъклото. В купето имаше летци, на които не направих добро впечатление. Държаха се, сякаш не ме забелязват, искаха да покажат презрението си към един цивилен на моите години. Не им се обидих. Навремето бих ги предизвикал, за да стане бой. Те слязоха в Галарате и аз бях доволен, че отново съм сам. Имах вестник, но не го отворих, защото не исках да чета за войната. Исках да я забравя. Бях сключил сепаративен мир. Чувствувах се отчаяно самотен и се зарадвах, когато влакът пристигна в Стреза.

На гарата очаквах да видя носачите на хотелите, но нямаше нито един. Сезонът отдавна беше свършил и никой не си правеше труда да посреща влака. Слязох от вагона с пътната чанта в ръка — тя беше на Сим и не тежеше никак, понеже в нея имаше само две ризи — и се подслоних от дъжда под навеса, докато влакът потегли. Попитах един от чиновниците кои хотели са още отворени. „Гранд отел“, „Дез ил Бароме“, а и някои по-малки, които работели целогодишно. Нарамих чантата и поех в дъжда към „Дез ил Бароме“. По улицата се зададе файтон и аз направих знак на файтонджията. За предпочитане бе да пристигна с файтон. Спряхме пред входа, портиерът излезе с чадър и беше много учтив.

Взех хубава стая. Беше много голяма и светла, с изглед към езерото. Бяха надвиснали ниски облаци, но в слънчеви дни гледката сигурно беше красива. Казах им, че ще пристигне и жена ми. Имаше едно голямо двойно легло, letto matrimoniale с атлазена покривка. Хотелът беше много луксозен. Минах през дългите фоайета, слязох по широките стълби и през няколко зали се озовах в бара. Познавах бармана, седнах на едно от високите столчета и започнах да ям солени бадеми и пържени картофи. Мартинито беше студено с чист вкус.

— Какво правите тук в borghese[1]? — попита ме барманът, след като ми наля от шейкъра второ мартини.

— В отпуск съм. За възстановяване.

— Сега тук няма жива душа. Не зная защо държат хотела отворен.

— Ходиш ли за риба?

— Улових няколко великолепни парчета. По това време на годината на блесна можеш да хванеш великолепни парчета.

— Получи ли тютюна, който ти пратих?

— Да. А вие получихте ли картичката ми?

Засмях се. Не бях успял да му намеря тютюн. Той търсеше американски тютюн за лула, но близките ми бяха престанали да ми пращат или може би го конфискуваха. Във всеки случай така и не идваше.

— Ще ти намеря отнякъде — казах аз. — Да си виждал в града две англичанин? Пристигнали са завчера.

— Не са в този хотел.

— Милосърдни сестри са.

— Да, виждах две сестри. Почакайте минута, и ще ги открия къде са.

— Едната ми е жена — казах аз. — Дойдох тук, за да се срещна с нея.

— А другата е моята жена.

— Не се шегувам.

— Извинете ме за глупавата шега — каза той, — не разбрах.

Той излезе и доста се забави. Ядях маслини, солени бадеми и пържени картофи и разглеждах как ми стоят цивилните дрехи в огледалата зад бара. Барманът се върна.

— Те са в хотелчето до гарата — каза той.

— Имаш ли някакви сандвичи?

— Ще позвъня да донесат. Нали разбирате, тук няма нищо, защото няма хора.

— Съвсем никого ли няма?

— Има, но малко.

Донесоха сандвичите, изядох три и изпих още две мартинита. Никога не бях вкусвал нещо тъй хладно и приятно. От мартинито се почувствувах човек. Твърде дълго бях на червено вино, хляб, сирене, лошо кафе и грапа. Седях на високото столче, заобиколен от махагон, месинг и огледала, и не мислех за нищо. Барманът ме запита нещо.

— Да не говорим за войната — казах аз.

Войната беше някъде далеч. Може би нямаше война. Тук поне нямаше. Осъзнавах, че за мен тя е свършила. Но нямах усещането, че наистина е свършила. Чувствувах се като избягал от час ученик, който си мисли какво ли става сега в клас.

Катрин и Хелън Фъргюсън вечеряха, когато отидох в техния хотел. Видях ги на масата им още от преддверието. Катрин се беше извърнала и аз видях линията на косата, профила й, красивата шия и рамене. Фъргюсън разправяше нещо. Щом влязох, млъкна.

— Господи! — възкликна тя.

— Добър вечер! — поздравих аз.

— Ама това си ти! — възкликна Катрин.

Лицето й светна. Толкова беше щастлива, че не можеше да повярва. Целунах я. Катрин поруменя и аз седнах при тях.

— Каква каша сте забъркали? — каза Фъргюсън. — Защо сте тук? Вечеряли ли сте?

Сервитьорката влезе и аз й казах да донесе един прибор. Катрин не сваляше от мен щастливи очи.

— По какъв случай сте с муфти[2]? — запита ме Фъргюсън.

— Влязох в правителството.

— Забъркали сте някоя каша.

— Хайде, хайде, Фърджи, успокойте се. Развеселете се малко.

— Не мога да се развеселя, като ви гледам. Зная в каква история забъркахте момичето. Не ми е весело, като ви гледам.

Катрин ми се усмихна и ме настъпи под масата.

— Никой не ме забърква в никакви истории, Фърджи. Аз сама се забърквам.

— Не мога да го търпя — каза Фъргюсън. — Ти пропадна заради долните му италиански номера. Американците са по-лоши и от италианците.

— А пък шотландците са едни нравствени… — каза Катрин.

— Не говоря за това. Говоря, че е пропаднал италианец.

— Пропаднал ли съм, Фърджи?

— Да, дори нещо по-лошо. Вие сте като змия. Змия в италианска униформа, с пелерина на врата.

— Сега не съм в италианска униформа.

— Още едно доказателство колко сте пропаднали. Любихте се цяло лято, направихте бебе на това бедно момиче, а сега сигурно ще се измъкнете.

Усмихнах се на Катрин и тя ми се усмихна.

— Ще се измъкнем заедно — каза тя.

— Една стока сте и двамата — каза Фъргюсън. — Срамувам се от теб, Катрин Баркли. Нямаш ни свян, ни срам и си пропаднала като него.

— Недей, Фърджи — каза Катрин, като я потупа по ръката, — не ми се сърди. Нали знаеш, че се обичаме.

— Махни си ръката! — каза Фъргюсън. Лицето й беше червено. — Ако имаше поне малко срам, щеше да е друго. Но ти си вече кой знае в кой месец, а го вземаш на шега и цялата си се захилила, защото твоят прелъстител се е върнал. Нямаш ни съвест, ни срам — разплака се тя.

Катрин се приближи до нея и я прегърна. Както стоеше права до Фъргюсън и я утешаваше, не забелязах промяна във фигурата й.

— Все ми е едно — хълцаше Фъргюсън. — Ужасно е.

— Хайде, хайде, Фърджи — утешаваше я Катрин. — Ще се засрамя. Не плачи, Фърджи, не плачи, добричката ми Фърджи.

— Не плача — хълцаше Фъргюсън. — Не плача. Само дето изпадна в такова ужасно положение. Мразя ви — изгледа ме тя. — Тя не може да ме спре да ви мразя, мръсен, долен, американски италианец.

Очите и носът й се зачервиха от плач.

Катрин ми се усмихна.

— Не му се усмихвай, когато ме прегръщаш!

— Неразумна си, Фърджи.

— Зная — изхлипа Фъргюсън. — Вие двамата не ми обръщайте внимание. Толкова съм разстроена. Неразумна съм. Зная. Искам двамата да сте щастливи.

— Ние сме щастливи — каза Катрин. — Много си мила, Фърджи.

Фъргюсън пак се разплака.

— Не искам да бъдете щастливи по такъв начин. Защо не се ожените? Да нямате друга жена?

— Нямам — казах аз.

Катрин се разсмя.

— Няма нищо смешно — каза Фъргюсън. — Много от тях са женени.

— Ще се оженим, Фърджи — каза Катрин, — ако това ще те успокои.

— Не за да съм спокойна аз. Вие самите трябва да искате да се ожените.

— Бяхме много заети.

— Да, зная. — Заети да правите деца.

Помислих, че пак ще се разплаче, но тя премина към горчива ирония.

— Доколкото се досещам, тази вечер ще отидеш при него.

— Да — каза Катрин, — ако той ме иска.

— Ами аз?

— Страх ли те е да останеш сама?

— Да, страх ме е.

— Тогава ще остана при теб.

— Не, върви с него. Тръгвай още сега. Не искам да ви гледам нито теб, нито него.

— Да си бяхме довършили вечерята.

— Не, тръгвайте веднага.

— Фърджи, бъди разумна.

— Казвам ти, тръгвай си веднага. Тръгвайте и двамата.

— Да си вървим тогава — казах аз. Фъргюсън започваше да ми омръзва.

— Само това чакате, да си тръгнете. Готови сте да ме оставите дори да вечерям сама. Винаги съм искала да видя италианските езера и ето какво излезе. Ъ, ъ! — разхълца се тя, после погледна Катрин и се задави.

— Ще вечеряме заедно — каза Катрин. — И довечера ще остана с теб, ако искаш. Няма да те оставя сама, Фърджи.

— Не, не. Искам да си вървите. — Тя си изтри очите. — Колко съм неразумна. Моля ви, не ми обръщайте внимание.

Сервитьорката се беше притеснила от толкова сълзи. Поднасяйки следващото блюдо, видя, че работите са се пооправили и, изглежда, изпита облекчение.

Тази нощ в хотела, в нашата стая, с дългия празен коридор отвън и обувките ни пред вратата, с дебелия килим на пода и рукналия вън зад прозорците дъжд, в стаята е светло, приятно и весело, после светлината угасва, гладките чаршафи в удобното легло са толкова възбуждащи и те обзема чувството, че пак си у дома, не си вече сам и като се събудиш нощем, другият е до теб, не си е отишъл. Всичко друго е недействително. Почувствувахме ли умора, заспивахме, а щом се събудеше единият, другият също се събуждаше и никога не бяхме сами. Често мъжът иска да е сам, момичето също иска да е само и ако се обичат, ревнуват другия от неговото уединение, а при нас наистина нямаше такова нещо. Можехме да се чувствуваме сами и когато сме заедно, сами срещу другите. Случи ми се само веднъж. Бил съм сам, когато съм лежал с други жени, и това е най-голямата самота. Но ние никога не бяхме самотни и никога не се бояхме, когато сме заедно. Знам, че нощта не е като деня: всички неща са различни, нощното е необяснимо денем, понеже денем го няма, и нощта може да бъде страшна за самотните, започне ли самотата им. Но с Катрин почти нямаше разлика нощем, освен че беше още по-хубаво. Онези, които идват с толкова смелост на света, светът трябва да убие, за да ги пречупи, и той, разбира се, ги убива. Светът пречупва всички и после мнозина са по-здрави на счупеното място. Но ония, които не се пречупват, светът ги убива. Много добрите, много милите и много смелите той убива еднакво безпристрастно. Не си ли сред тях, пак ще те убие, само че без да бърза особено.

Спомням си онази сутрин. Събуждам се, Катрин спи, слънцето влиза през прозореца. Дъждът е спрял. Ставам от леглото, прекосявам стаята, отивам до прозореца. Долу са градини, сега оголени, но пак красиво оформени, чакълести алеи, дървета, каменният зид край езерото и самото езеро на слънчева светлина, а отвъд планини. Стоях до прозореца и гледах навън, а когато се обърнах, видях, че Катрин е будна и ме гледа.

— Как си, мили? — каза тя. — Чудесен ден, нали?

— Добре ли се чувствуваш?

— Много добре. Колко хубаво беше снощи.

— Искаш ли да закусиш?

Тя искаше да закуси, аз също. Закусихме в леглото, ноемврийското слънце влизаше през прозореца, а подносът — на коленете ми.

— Не искаш ли вестник? В болницата все искаше вестниците.

— Не — казах аз, — не искам.

— Толкова ли беше лошо, че дори не искаш да четеш за него?

— Не искам да чета.

— Ще ми се да съм била с теб, че и аз да знам какво е.

— Ще ти го разкажа, щом ми се избистри в главата.

— Няма ли да те арестуват, ако те хванат без униформа?

— Навярно ще ме разстрелят.

— Тогава няма да стоим тук. Ще напуснем страната.

— И аз мислех за нещо такова.

— Ще заминем. Мили, глупаво е да рискуваш. Кажи ми, как се добра от Местре до Милано?

— С влака. Бях в униформа.

— Не беше ли опасно?

— Не много. Имах един стар открит лист. Преправих датите в Местре.

— Мили, тук могат да те арестуват всеки миг. Не съм съгласна. Може ли такива глупости! Какво ще стане с нас, ако те арестуват?

— Да не мислим за това. Изморих се все за това да мисля.

— Какво ще правиш, ако дойдат да те арестуват?

— Ще ги застрелям.

— Виждаш ли колко си глупав. Няма да те пускам да излизаш от хотела, докато не заминем.

— И къде ще отидем?

— Моля те, не бъди такъв, мили. Ще отидем където кажеш. Само те моля, намери някое място, където да отидем веднага.

— На отсрещния бряг е Швейцария. Можем да отидем там.

— Чудесно.

Навън се заоблачаваше, езерото тъмнееше.

— Не ми се иска вечно да живеем като престъпници — казах аз.

— Не ставай такъв. Не си живял чак толкова дълго като престъпник. И не живеем като престъпници. Ще живеем хубаво.

— Чувствувам се като престъпник. Дезертирах от армията.

— Мили, моля те, бъди разумен. Не си дезертьор. Това е италианската армия.

Засмях се.

— Ти си добро момиче. Хайде пак в леглото. В леглото ми е добре.

Малко по-късно Катрин ми каза:

— Не се чувствуваш престъпник, нали?

— Не — отвърнах аз, — когато съм с теб, не.

— Какво глупаво момче си! Но аз ще се грижа за теб. Нали е чудесно, мили, че не ми се гади сутрин?

— Великолепно.

— Не можеш да оцениш каква добра жена имаш. Но все ми е едно. Ще ти намеря място, където да не могат да те арестуват, и ще живеем хубаво.

— Да отидем веднага.

— Добре, мили. Ще отида където поискаш и когато поискаш.

— Да не мислим за нищо.

— Добре.

[1] Цивилни дрехи (ит.). — Б.пр. ↑

[2] Неуниформена дреха (колониален англ.). — Б.пр. ↑

Глава тридесет и пета

Катрин тръгна покрай езерото към хотелчето, за да се види с Фъргюсън, аз седях в бара и преглеждах вестниците. В бара имаше удобни кожени кресла, бях се настанил на едно от тях и четох, докато барманът пристигна. Не се бяха задържали при Таляменто. Армията се оттегляше към Пиаве. Спомних си Пиаве. Железницата към фронта пресичаше реката надалеч от Сан Дона. На това място Пиаве беше дълбока, бавна и тясна. По-нататък започваха блата, канали, комари. Имаше няколко хубави вили. Веднъж преди войната, на път за Кортина д’Ампецо, бях вървял с часове нагоре по течението. Там, в планината, Пиаве беше като поток за лов на пъстърва с бързеи и вирове в сянката на скалите. При Кадоре пътят преставаше да следва течението. Чудех се как ли войските там горе ще се спуснат в равнината. Барманът влезе.

— Граф Грефи питаше за вас — каза той.

— Кой?

— Граф Грефи. Не го ли помните, стария господин, когато бяхте тук последния път.

— Пак ли е дошъл?

— Да, с племенницата си. Казах му, че сте тук. Иска да играе с вас билярд.

— Къде е?

— На разходка.

— Как изглежда?

— Младее повече от всякога. Изпи три коктейла със шампанско снощи преди вечеря.

— И как е на билярд?

— Добре. Би ме. Когато му казах, че сте тук, много се зарадва. Няма с кого да играе.

Граф Грефи беше на деветдесет и четири години, съвременник на Метерних, белокос, мустакат старец с изящни маниери. Беше работил като дипломат последователно на австрийска и на италианска служба и приемите, които даваше на рождения си ден, бяха събитие в светския живот на Милано. Канеше се да живее сто години и играеше билярд с увереност и лекота, контрастиращи с почти столетническата му крехкост. Запознах се с него, когато веднъж бях в Стреза след сезона — играхме билярд, пиейки шампанско. Намирах това за чудесен обичай. Той ми даваше петнадесет точки преднина и ме биеше.

— Защо не ми каза, че е тук?

— Забравих.

— Кой друг е тук?

— Не ги познавате. Всичко на всичко шест души.

— Какво ще правиш сега?

— Нищо.

— Хайде за риба.

— За около час може.

— Добре, вземи си въдицата.

Той си облече дрехата и тръгнахме. Слязохме на брега на езерото и взехме лодка. Аз гребях, а той седеше на кърмата и замяташе влакното с блесна за езерна пъстърва и доста голяма оловна тежест. Гребях все край брега. Барманът държеше влакното и от време на време го придърпваше. Откъм езерото Стреза изглеждаше съвсем безлюдна — дълги редици оголени дървета, големи хотели, затворени вили. Загребах към Изола Бела, наближихме брега, където изведнъж става дълбоко и се вижда как стръмната скална стена се спуска в бистрата вода, после продължих към Рибарския остров. Слънцето беше зад облак и водата изглеждаше тъмна, гладка и много студена. Не клъвна нищо, макар и да видяхме няколко пъти кръгове във водата от хранещи се на повърхността риби. Насочих лодката към брега срещу Рибарския остров — там имаше изтеглени лодки и мъже, които кърпеха мрежи.

— Ще пием ли нещо?

— Добре.

Закарах лодката до каменния кей и барманът изтегли влакното, нави го на кълбо, сложи го на дъното на лодката и закачи кукичката с блесната на планшира. Скочих на кея и привързах лодката. Влязохме в едно малко кафене, седнахме на гола дървена маса и поръчахме вермут.

— Уморихте ли се да гребете?

— Не.

— На връщане аз ще греба.

— Обичам да греба.

— Ако вие държите въдицата, може пък да ни провърви.

— Добре.

— Кажете, как върви войната?

— Зле.

— Мен няма да ме вземат. Много съм стар, като граф Грефи.

— Може да стигнат и до твоя набор.

— Моят набор ще го викат догодина, ама няма да отида.

— Какво ще направиш?

— Ще напусна страната. Не искам да ходя на война. Веднъж вече бях в Абисиния. Никога повече. Вие защо отидохте?

— Не знам. От глупост сигурно.

— Още един вермут?

— Добре.

На връщане той греба. Подминахме Стреза, после се върнахме покрай брега. Държах натегнатото влакно и усещах пулсирането на въртящата се блесна, докато гледах тъмните ноемврийски води на езерото и безлюдния бряг. При дългите загребвания на бармана с всяко устремяване на лодката напред влакното затрепкваше. Веднъж ми клъвна и влакното се обтегна — дръпнах и усетих живата тежест на пъстървата, после въдицата пак затрептя свободно. Бях изтървал рибата.

— Едра ли беше?

— Стори ми се, че да.

— Веднъж, когато бях излязъл сам, захапах конеца със зъби. Една като се закачи, без малко да ми отнесе ченето.

— Най-добре е да си го завържеш за крака — казах аз, — хем усещаш, хем няма да ти избие зъбите.

Потопих ръка във водата. Беше много студена. Наближихме хотела.

— Трябва да се прибирам — каза барманът, — че да съм готов за единадесет. L’heure du cocktail.[1]

— Добре.

Изтеглих влакното и го намотах около дъсчица с клиновиден врез от всеки край. Барманът остави лодката в една малка ниша в каменния зид и я заключи с верига и катинар.

— Когато поискате — каза той, — ще ви давам ключа.

— Благодаря.

Поехме нагоре към хотела и влязохме в бара. Не исках да пия повече толкова рано предобед и се качих в нашата стая. Камериерката тъкмо я бе разтребила, а Катрин още не се бе върнала. Изтегнах се на леглото, като се стараех да не мисля.

Щом Катрин се върна, всичко си дойде на мястото.

Фъргюсън била долу и щяла да обядва с нас.

— Знаех, че няма да имаш нищо против — завърши Катрин.

— Нямам — казах аз.

— Какво има, мили?

— Не знам.

— Но аз знам. Нямаш какво да правиш. Имаш само мен, а аз те оставям сам.

— Вярно.

— Извинявай, мили. Знам, сигурно е много лошо изведнъж да останеш с празни ръце.

— Преди животът ми беше пълен — казах аз. — Сега, без теб ли съм, все едно, че нищичко нямам на света.

— Но аз ще бъда с теб. Нямаше ме само два часа. Не си ли намери какво да правиш?

— Бях за риба с бармана.

— Хубаво ли беше?

— Да.

— Не мисли за мен, когато ме няма.

— Така гледах да правя на фронта. Но там човек е зает.

— Един уволнен Отело — закачи ме тя.

— Отело е бил чернилка — възразих аз. — Пък и не съм ревнив. Просто съм толкова влюбен в теб, че за мен нищо друго не съществува.

— Нали ще бъдеш добро момче и ще се държиш добре с Фъргюсън?

— Винаги се държа добре с Фъргюсън, освен когато ме ругае.

— Бъди любезен с нея. Помисли си колко много имаме ние, а тя нищо.

— Не вярвам да й се иска това, което ние имаме.

— Умно момче си, но не разбираш някои работи.

— Ще бъда любезен с нея.

— Сигурна съм. Ти си тъй мил.

— Но после тя няма да остане с нас, нали?

— Не, ще я отпратя.

— И тогава пак ще се качим тук?

— Разбира се. Какво мислиш, че ми се иска да правя?

Слязохме да обядваме с Фъргюсън. Хотелът и разкошната трапезария й направиха силно впечатление. Поднесоха ни хубав обед с две бутилки бяло „Капри“. Граф Грефи влезе в трапезарията и ни се поклони. Беше с племенницата си, която приличаше малко на баба ми. Казах на Катрин и Фъргюсън кой е той и това направи силно впечатление на Фъргюсън. Хотелът изглеждаше много голям, величествен и празен, но храната беше хубава, виното много приятно и от него накрая всички се почувствувахме много добре. На Катрин вино не й беше нужно, тя и без туй си беше щастлива. Фъргюсън се развесели. Аз също се чувствувах добре. След като се наобядвахме, Фъргюсън се върна в хотела си. Искала да си полегне.

Късно следобед се почука на вратата ни.

— Кой е?

— Граф Грефи пита дали бихте желали да играете билярд с него.

Погледнах си часовника, бях го свалил и го бях мушнал под възглавницата.

— Трябва ли да отидеш, мили? — прошепна Катрин.

— Мисля, че да.

Часовникът ми показваше четири и четвърт.

— Кажете на граф Грефи, че ще бъда в билярдната зала в пет часа — викнах аз през вратата.

В пет без четвърт целунах Катрин и отидох да се облека в банята. Докато си връзвах вратовръзката пред огледалото, пак ми се стори странно, че съм цивилен. Не трябваше да забравям да си купя ризи и чорапи.

— Дълго ли ще стоиш долу? — попита Катрин. Тя изглеждаше прекрасна в леглото. — Би ли ми подал четката?

Наблюдавах я как реши косите си, навела глава тъй, че цялата й коса натежаваше на една страна.

Навън бе притъмняло и лампата на възглавницата осветяваше косите, шията и раменете й. Отидох при нея, целунах я, хванах ръката й с четката и главата й се отпусна на възглавницата. Целунах шията й, раменете й. Премалявах от любов към нея.

— Не искам да отида.

— И аз не искам да отиваш.

— Тогава няма да отида.

— Върви за малко и се върни.

— Ще поръчам да ни качат вечерята тук.

— Върви и бързо се връщай.

Заварих граф Грефи в билярдната. Той упражняваше удари — крехка фигура под светлината, обливаща билярдната маса. Малко встрани от светлината върху една маса за карти имаше сребърна кофичка с лед и от леда се подаваха гърлата и запушалките на две бутилки шампанско. Приближих билярдната маса, граф Грефи се изправи и тръгна към мен.

— Много се радвам, че ви виждам тук — подаде ми той ръка. — Колко любезно от ваша страна, че приехте да играете с мен.

— Колко любезно, че ме поканихте.

— По-добре ли сте вече? Чух, че са ви ранили при Изонцо. Възстановихте се, надявам се.

— Да, по-добре съм. Вие как сте?

— О, аз съм винаги добре. Но остарявам. Започвам да забелязвам признаците на старостта.

— Не мога да повярвам.

— Уви, така е. Ето например сега ми е по-лесно да говоря на италиански. Опитвам се да си наложа, но забелязвам, че когато съм уморен, по-лесно ми идват италианските думи. По това съдя, че съм остарял.

— Тогава ще говорим италиански. И аз съм малко изморен.

— О, но когато вие сте уморен, по-лесно ще ви е на английски.

— Американски.

— Да, американски. Моля ви, говорете американски. Очарователен език.

— Почти не се срещам с американци.

— Сигурно ви липсват. Човек винаги чувствува липсата на съотечествениците си, особено на съотечественичките си. Зная го от опит. Ще играем ли, или сте уморен?

— Не съм уморен. Казах го на шега. Колко точки преднина ще ми дадете?

— Играли ли сте много оттогава?

— Никак.

— Вие играете много добре. Десет точки до сто?

— Ласкаете ме.

— Петнадесет?

— Добре, но пак ще ме биете.

— Да играем ли на нещо? Все искахте да залагаме.

— Да заложим.

— Добре, давам ви осемнадесет точки и ще играем на по един франк точката.

Той играеше толкова хубаво, че когато направи петдесет точки, авансът ми се беше стопил на четири. Граф Грефи натисна звънеца на стената, дойде барманът.

— Отворете една бутилка, моля — каза той, после се обърна към мен: — Да се подкрепим малко.

Виното беше леденостудено, сухо и много хубаво.

— Да минем ли на италиански? Нали не възразявате? Това е моята последна слабост.

Продължихме да играем, отпивахме от виното между ударите и говорехме на италиански, но бяхме така погълнати от играта, че не разговаряхме много. Граф Грефи направи своите сто точки, а аз въпреки аванса стигнах само до деветдесет и четири. Той се усмихна и ме потупа по рамото.

— Сега ще изпием другата бутилка и вие ще ми разкажете за войната.

Изчака ме да седна пръв.

— За всичко друго, само не за това — казах аз.

— Не искате да говорите за войната? Добре. Какво сте чели напоследък?

— Нищо — отвърнах аз. — Боя се, че съм доста затъпял.

— Не сте. Но трябва да четете.

— Какво излезе, откакто е война?

— „Огънят“, от един французин, Барбюс. „Мистър Бритлинг разбира всичко“.

— Не, не разбира.

— Как така?

— Не разбира. Тези книги ги имаше в болницата.

— Значи четете?

— Но на нищо хубаво не попадам.

— Стори ми се, че в „Мистър Бритлинг“ много добре е разкрита душата на средния англичанин.

— Не разбирам нищо от душата.

— Горкото ми момче, никой от нас не я разбира. Croyant[2] ли сте?

— Нощем.

Граф Грефи се усмихна и завъртя чашата между пръстите си.

— Мислех, че с годините ще стана по-набожен, но не станах. Жалко.

— Иска ли ви се да има живот след смъртта? — попитах аз и веднага осъзнах, че правя грешка, като споменавам смъртта. Но думата не го смути.

— Зависи как ще живееш. Този живот е много приятен. Искам да живея вечно — усмихна се той. — И почти успях.

Седяхме в дълбоките кожени кресла, а между нас — масичката с шампанското в сребърната кофичка и чашите ни.

— Ако доживеете моите години, ще видите колко странни ще ви изглеждат някои неща.

— Не приличате на стар човек.

— Тялото ми старее. Понякога ме е страх да не ми се счупи някой пръст, както се отчупва парче тебешир. А духът не старее и не помъдрява особено.

— Мъдър сте.

— Не, мъдростта на старците е голяма заблуда. Те не стават по-мъдри, а по-предпазливи.

— И това може да е мъдрост.

— Непривлекателна мъдрост. Какво цените най-много?

— Човека, когото обичам.

— Аз също. Това не е мъдрост. Цените ли живота?

— Да.

— И аз. Защото друго нямам. И за да мога да празнувам рождените си дни — засмя се той. — Вие навярно сте по-мъдър от мен. Не давате приеми на рождения си ден.

Отпихме от виното.

— А за войната какво мислите? — попитах аз.

— Че е глупава.

— Кой ще я спечели?

— Италия.

— Защо?

— Те са по-млада нация.

— Винаги ли младите нации печелят войните?

— Общо взето, да, за известно време.

— А после какво става?

— Стават стари нации.

— И казвате, че не сте мъдрец.

— Мило момче, това не е мъдрост, а цинизъм.

— Струва ми се много мъдро.

— А не е. Бих могъл да ви дам примери за обратното. Но не звучи лошо. Изпихме ли шампанското?

— Почти.

— Да пием ли още? После ще отида да се преоблека.

— Може би стига засега.

— Сигурен сте, че не искате повече?

— Да.

Той стана.

— Дано ви провърви да сте много щастлив и много, много здрав.

— Благодаря. А аз ви желая да живеете вечно.

— Благодаря. Така и правя. А решите ли някога да станете набожен, молете се за мен, ако съм умрял. Казах това вече на няколко приятели. Очаквах сам да стана набожен, но не станах.

Стори ми се, че се усмихна тъжно, но не бях сигурен. Беше толкова стар, лицето му тъй сбръчкано и в усмивката му участвуваха толкова много черти и бръчки, че отсенките в мимиката се губеха.

— Може някой ден да стана много набожен — казах аз. — Във всеки случай ще се моля за вас.

— Все очаквах да стана набожен. Всички в рода ни умряха много набожни. Но някак си не успях.

— Още е рано.

— По-скоро е късно. Сигурно съм надживял религиозното си чувство.

— Моето се обажда само нощем.

— Да, но вие сте влюбен. Не забравяйте, че и това е религиозно чувство.

— Мислите ли?

— Разбира се. — Той се приближи до масата. — Много любезен бяхте, че дойдохте да играете с мен.

— Беше ми много приятно.

— Да се изкачим по стълбите заедно.

[1] Часът за коктейл (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Вярващ (фр.). — Б.пр. ↑

Глава тридесет и шеста

През нощта имаше буря и аз се събудих от дъжда, който плющеше по стъклата и влизаше през полуотворения прозорец. Някой почука на вратата. Станах и отворих много тихо, за да не събудя Катрин. Беше барманът, с пардесю и с мокра шапка в ръка.

— Мога ли да говоря с вас, господин лейтенант?

— Какво има?

— Работата е много сериозна.

Огледах се. Стаята беше тъмна. Видях локвата вода на пода пред прозореца.

— Влез — поведох го аз към банята, затворих вратата и запалих лампата. Седнах на ръба на ваната. — Какво има, Емилио? Някакви неприятности ли имаш?

— Не аз, вие, господин лейтенант.

— Какви?

— Сутринта ще ви арестуват.

— Така ли?

— Дойдох да ви кажа. Бях в града и чух в едно кафене.

— Разбирам.

Той стоеше с мокрото си пардесю, държеше мократа си шапка и мълчеше.

— И защо искат да ме арестуват?

— Нещо във връзка с войната.

— Знаеш ли какво?

— Не. Но те знаят, че преди сте били тук като офицер, а сега сте без униформа. От отстъплението насам арестуват всички.

Размислих една минута.

— В колко часа ще дойдат да ме арестуват?

— Сутринта. Не знам точно часа.

— Какво да направя, ти как мислиш?

Той сложи шапката си на умивалника. Беше много мокра и от нея капеше на пода.

— Ако няма от какво да се страхувате, едно арестуване не е голяма работа. Но арест ли е, не ми го хвали. Особено пък сега.

— Не искам да ме арестуват.

— Тогава минете в Швейцария.

— Как?

— С моята лодка.

— Има буря.

— Бурята премина. Езерото е развълнувано, но ще се справите.

— Кога трябва да тръгнем?

— Веднага. Могат да дойдат да ви арестуват на разсъмване.

— Ами куфарите?

— Бързо ги пригответе. Нека жена ви се облече. Аз ще имам грижата за тях.

— Къде ще бъдеш?

— Ще чакам тук. Да не ме видят в коридора.

Отворих вратата, затворих я след себе си и влязох в стаята. Катрин беше будна.

— Какво има, мили?

— Нищо, Кейт. Искаш ли още сега да се облечем и да заминем с лодка за Швейцария?

— А ти?

— Не, предпочитам пак да си легна.

— Какво се е случило?

— Барманът каза, че сутринта ще ме арестуват.

— Да не е луд?

— Не.

— Тогава, моля те, скъпи, побързай да се облечеш, за да тръгнем веднага.

Тя седна на ръба на леглото. Още беше сънена.

— Този барман в банята ли е?

— Тогава няма да се мия. Моля те, обърни се на другата страна, мили, и след минута съм облечена.

Забелязах белотата на гърба й, когато си свали нощницата, после извърнах очи както искаше тя. Бе започнала да наедрява от бременността и не искаше да я виждам. Облякох се, а дъждът барабанеше по стъклата. Нямах много неща за прибиране в чантата.

— При мен остана още място, Кейт, ако имаш нужда.

— Почти всичко прибрах — каза тя. — Мили, много съм глупава, но защо барманът е в банята?

— Шшшт, той ще ни свали багажа.

— Колко е мил.

— Той ми е стар приятел — казах аз. — Веднъж почти му изпратих тютюн за лула.

Погледнах през отворения прозорец в тъмната нощ. Не можах да видя езерото, само мрак и дъжд, но вятърът беше поутихнал.

— Готова съм, мили — каза Катрин.

— Добре. — Отворих вратата на банята. — Ето чантите, Емилио — казах аз.

Той взе двете чанти.

— Вие сте много добър, че ни помагате — каза Катрин.

— Дребна работа, госпожо. Винаги ще ви помогна ако не рискувам да си навлека неприятности. Слушайте — каза ми той, — ще сваля багажа по сервизното стълбище и оттам в лодката. Вие излезте, все едно, че отивате на разходка.

— Чудесна нощ за разходка — каза Катрин.

— Много лоша наистина.

— Добре, че имам чадър — каза Катрин.

Минахме по коридора и слязохме по главната стълба с дебелия килим. В подножието на стълбата, до вратата, портиерът седеше зад бюрото си.

— Да не би да излизате, сър? — изненада се той, като ни видя.

— Да — отвърнах аз, — ще погледаме бурята в езерото.

— Нямате ли чадър, сър?

— Не — казах аз, — но това палто е непромокаемо.

Той го погледна недоверчиво.

— Ще ви донеса чадър, сър — каза той, излезе и се върна с един голям чадър.

— Това е голям чадър, сър — каза той.

Дадох му една банкнота от десет лири.

— О, много сте любезен, сър — каза той. — Благодаря ви.

Отвори вратата и ние излязохме в дъжда. Усмихна се на Катрин и тя му отвърна с усмивка.

— Не стойте дълго навън в бурята. Ще се намокрите, сър и лейди.

Беше отскоро нощен портиер и още говореше английски, като превеждаше буквално италианските изречения.

— Скоро ще се върнем — казах аз.

Слязохме по пътеката под огромния чадър и през тъмната мокра градина стигнахме до пътя, пресякохме го и тръгнахме по алеята с пергола покрай езерото. Вятърът духаше откъм брега. Беше студен, влажен ноемврийски вятър и знаех, че в планините вали сняг. Свърнахме по кея и поехме край привързаните с вериги лодки към мястото, където трябваше да е лодката на бармана. Водата край каменния кей чернееше. Емилио излезе иззад дърветата.

— Чантите са в лодката — каза той.

— Искам да ти платя за лодката.

— Колко пари имате?

— Не много.

— Ще ми ги изпратите по-късно. Така ще бъде по-добре.

— Колко?

— Колкото искате.

— Кажи ми, колко?

— Ако се доберете благополучно, изпратете ми петстотин франка. Ако стигнете благополучно, няма да ви се свидят.

— Добре.

— Ето ви сандвичи — подаде ми той един пакет. — Всичко, което се намери в бара. Друго нямаше. А тук бутилка коняк и бутилка вино.

Сложих ги в чантата.

— Поне това да ти платя.

— Добре, дайте ми петдесет лири.

Дадох му ги.

— Конякът е хубав — каза той. — Не се бойте да дадете на вашата госпожа. Тя да се качва.

Той държеше лодката, която се повдигаше и снишаваше до каменния кей, а аз помогнах на Катрин да се качи. Тя седна на кърмата и се загърна в пелерината си.

— Знаете ли накъде?

— Все на север.

— А докъде?

— Докато подминем Луино.

— Ще подминете Луино, Канеро, Канобио и Транцано. Стигнете ли Брисаго, чак тогава сте в Швейцария. Трябва да отминете Монте Тамара.

— Колко е часът? — запита Катрин.

— Едва единадесет — казах аз.

— Ако гребете непрекъснато, ще бъдете там към седем сутринта.

— Толкова ли е далече?

— Тридесет и пет километра.

— Дали няма да се отклоним? В такъв дъжд без компас?…

— Няма. Карате към Изола Бела. После заобикаляте Изола Мадре и все по вятъра. Той ще ви закара до Паланца. Ще видите светлините. После все по брега.

— Вятърът може да се обърне.

— Не, този вятър ще духа три дни. Идва направо от Матароне. Ето и тенекия да изгребвате водата.

— Нека да ти дам още сега нещо за лодката.

— Не, ще рискувам. Ако успеете, ще ми платите колкото можете.

— Добре.

— Мисля, че няма да се удавите.

— Това е добре.

— Все по вятъра.

— Добре.

Качих се в лодката.

— Оставихте ли пари за сметката в хотела?

— Да, в един плик в стаята.

— Добре. Успех, господин лейтенант.

— И на теб. Още веднъж благодаря.

— Няма да има за какво, ако се удавите.

— Какво каза той? — запита Катрин.

— Пожелава ни успех.

— И на вас! Успех — каза Катрин. — Благодаря ви много.

— Готови ли сте?

— Да.

Той се наведе и ни отблъсна. Спуснах греблата на вода и му махнах с ръка. Той ни махна да изчезваме. Виждах светлините на хотела и гребах все направо, докато се скриха. Наоколо водата бушуваше като в море, но ние вървяхме по вятъра.

Глава тридесет и седма

Гребях в тъмнината с лице към вятъра. Дъждът беше спрял, само от време на време преръсваше. Беше много тъмно и вятърът беше студен. Виждах Катрин на кърмата, но не и водата там, където потапях веслата. Те бяха дълги, необковани с кожа, и се изхлузваха от гривните. Изтеглях, вадех ги, полягах напред, усещах водата, потапях и пак изтеглях, стараейки се да греба колкото може по-леко. След загребване не превъртах перата, понеже вятърът беше попътен. Знаех, че ще ми станат мехури по ръцете, и гледах да позабавя това. Лодката беше лека и не се караше трудно. Цепех напред през тъмните води. Не виждах, но се надявах скоро да излезем срещу Паланца.

Така и не видяхме Паланца. Вятърът духаше от юг, в тъмнината подминахме носа, който скрива Паланца, и не видяхме светлините й. Когато накрая забелязахме светлини много по-нататък, досами брега, това беше Интра. Но дотогава дълго време не виждахме нито светлини, нито бряг, гребяхме неотклонно по вълните в мрака. Случваше се някоя вълна да повдигне лодката, тогава загребвах въздуха. Езерото беше доста развълнувано, но аз продължих да греба, докато изведнъж се намерихме край брега — до нас се издигаше скален нос, вълните се удряха о̀ него, политаха нагоре и се сриваха обратно. Натиснах дясното весло, загребвайки обратно с лявото, отдалечихме се от брега, скалата се скри и отново поехме на север.

— Вече сме на другата страна — казах на Катрин.

— Нали трябваше да видим Паланца?

— Пропуснахме я.

— Как си, мили?

— Добре.

— Да се сменим ли малко?

— Не, нищо ми няма.

— Бедната Фъргюсън! — каза Катрин. — Сутринта ще отиде в хотела, а нас ни няма.

— Не това ми е грижата, ами да стигнем Швейцарския бряг преди изгрев, че да не ни види митническата охрана.

— Далеч ли е?

— Тридесетина километра оттук.

Гребах цяла нощ. Накрая дланите ми така се протриха, че с мъка държах греблата. Няколко пъти едва не се разбихме в брега. Държах се близо до него, понеже се боях да не се заблудя навътре и да изгубя време. Понякога бяхме тъй близо, че се виждаха редицата дървета по крайбрежния път и възвишенията зад тях. Дъждът спря, вятърът разгони облаците и луната се показа. Озърнах се през рамо и видях дългия тъмен нос Кастаниола, езерото с белите зайчета и луната над високите заснежени върхове. После облаците пак забулиха луната, планините и езерото изчезнаха, но беше по-светло отпреди и брегът се виждаше. Виждаше се толкова ясно, че загребах по-навътре, да не би митническата охрана по пътя за Паланца да забележи лодката ни. Когато луната отново се показа, видяхме белите вили по крайбрежния склон и пътя, който се белееше между дърветата. Гребях, без да спирам.

Езерото се разширяваше и на другия бряг, в подножието на планините, забелязахме светлини — навярно Луино. Различих просвет на клиновиден разлом в планините по отвъдния бряг и си казах, че наистина ще да е Луино. Ако е така, добър път бяхме минали. Положих греблата вътре в лодката и се изтегнах по гръб. Бях много, много уморен от гребането. Ръцете, раменете и гърбът ме боляха, а дланите ми бяха в рани.

— Дали да не отворя чадъра? — предложи Катрин. — Вятърът ще ни тегли.

— Можеш ли да управляваш?

— Мисля, че да.

— Вземи това гребло, дръж го под мишница до борда и направлявай, а аз ще държа чадъра.

Отидох при кърмата да й покажа как да държи греблото. Взех големия чадър, който ни беше дал портиерът, седнах с лице към носа и го отворих. Прихванах го от две страни, а дръжката закачих като кука за седалката между краката си. Вятърът изду чадъра и усетих, че лодката се устремява напред. Вкопчих се за двете му страни. Влечеше ни силно. Лодката набра ход.

— Как се носим! — каза Катрин.

Виждах само спиците на чадъра. Той се издуваше, теглеше, чувствувах как ни влече. Запънах крака, за да го удържа, но той изведнъж се прегъна. Усетих как една спица ме перна по челото, опитах се да хвана горния му край, който се беше превил от вятъра, но той целият подаде и аз се намерих яхнал дръжката на един обърнат наопаки отпорен чадър вместо издутото от попътен вятър платно. Откачих дръжката от пейката, оставих чадъра на носа и отидох при Катрин за греблото. Тя се смееше. Хвана ме за ръката и продължи да се смее.

— Какво има? — казах аз и взех греблата.

— Толкова беше смешен с това нещо в ръцете.

— Сигурно.

— Не се сърди, мили. Беше толкова смешно! Ти изглеждаше по-широк, отколкото висок, и така влюбено прегръщаше чадъра… — задави се тя от смях.

— Ще греба.

— Почини си и пийни. Такава хубава нощ, толкова път изминахме.

— Не мога да оставя лодката, ще се извърти на борд към вълните.

— Аз ще ти дам да пиеш. После почини малко, мили.

Вдигнах греблата и тръгнахме по вятъра. Катрин отваряше чантата. Подаде ми бутилката с коняка. Извадих тапата с джобното си ножче и отпих дълга глътка. Конякът беше отлежал, силен и по цялото ми тяло се разля топлина, почувствувах се сгрян и ободрен.

— Чудесен коняк — казах аз.

Луната пак се бе скрила, но брегът се виждаше. В далечината като че ли имаше друг нос, вдаващ се дълбоко навътре в езерото.

— Не ти ли е студено, Кет?

— Много ми е добре. Само съм схваната малко.

— Изчерпи тази вода и ще можеш да си изпънеш краката.

Гребях, вслушвах се как скриптят веслата в гривните и как тенекията за изтребване стърже под задната седалка.

— Ще ми дадеш ли канчето? — казах аз. — Искам да пия.

— Много е мръсно.

— Няма значение, ще го изплакна.

Чух как Катрин го плакне зад борда. После гребна с него вода и ми го подаде. Бях ожаднял от коняка, а водата беше тъй ледена, че ме заболяха зъбите. Погледнах към брега. Бяхме се приближили към дългия нос. В залива пред нас блещукаха светлинни.

— Благодаря — казах аз, като й подадох обратно тенекията.

— Не се стеснявай, ако искаш още — каза Катрин. — Има достатъчно.

— Не искаш ли да хапнеш нещо?

— Не, скоро ще огладнея. Да го оставим за тогава.

— Добре.

Това, което бях взел за нос, се оказа дълъг, висок провлак. За да го заобиколя, влязох навътре в езерото. Тук то доста се стесняваше. Луната отново се бе показала и ако la guardia di finanza наблюдаваше от брега, щеше да забележи лодката ни да се чернее във водата.

— Как си, Кет? — попитах аз.

— Добре. Къде сме?

— Едва ли ни остават повече от десетина километра.

— Колко много имаш да гребеш, бедничкият ми. Жив ли си още?

— Напълно. Само дето ми се ожулиха дланите.

Продължавахме все на север. На едно място планините се снишаваха и десният бряг ставаше равнинен. Това навярно беше Канобио. Гледах да се придържам по-навътре, защото оттук нататък беше най-голямата опасност да се натъкнем на митническата guardia. По-нагоре на отсрещния бряг се издигаше един връх като купол. Бях уморен. Разстоянието не беше голямо, но на нетрениран човек му се струва много. Знаех, че трябва да подмина върха, да продължа поне още седем-осем километра нагоре по езерото и едва тогава ще бъдем в швейцарски води. Луната вече залязваше, но преди да залезе, небето пак се забули и притъмня. Държах се по-далеч от брега, гребях, после почивах с вдигнати гребла, перата им извъртах така, че да улавят вятъра.

— Дай аз да погреба — каза Катрин.

— Мисля, че не бива.

— Глупости, дори ще ми е от полза. Ще се пораздвижа.

— По-добре недей, Кет.

— Глупости. Умерените занимания с гребане са препоръчителни за бременни дами.

— Добре, тогава погреби умерено. Първо аз идвам на твоето място, после ти се преместваш отпред. Дръж се за двата борда, като тръгнеш.

Настаних се на кърмата, вдигнах яката на дрехата си и загледах Катрин как гребе. Гребеше много добре, но веслата бяха твърде дълги за нея. Отворих чантата, изядох два сандвича и отпих от коняка. Стана ми по-добре и отпих още.

— Кажи ми, когато се измориш — казах аз. — И внимавай да не се удариш с греблата в корема — добавих след малко.

— Ако това се случи — каза Катрин между две загребвания, — животът ще стане по-прост.

Отпих още от коняка.

— Как върви?

— Добре.

— Кажи, като се умориш.

— Добре.

Отпих от коняка, после, опирайки се на двата борда, тръгнах към носа.

— Недей, добре съм.

— Иди отзад. Починах си достатъчно.

Известно време, благодарение на коняка, гребях леко, ритмично. После започнах да забивам веслата, преминах на къси загребвания, в устата ми загорча, понеже се бях напъвал на греблата след коняка.

— Дай ми глътка вода — казах аз.

— Вода да искаш… — каза Катрин.

Призори заръмя. Вятърът беше утихнал или може би планините по извивката на езерото пазеха завет. Щом разбрах, че наближава да съмне, настаних се по-удобно и налегнах здраво греблата. Не знаех къде сме и исках по-скоро да стигнем в швейцарски води. Когато почна да се развиделява, бяхме близо до брега. Виждаха се скали и дървета.

— Какво е това? — попита Катрин.

Облегнах се на греблата и се ослушах. Чуваше се моторна лодка. Прислонихме се съвсем до брега и спряхме. Шумът се приближи, забелязахме лодката в дъжда зад нас. На кърмата седяха четирима от guardia di finanza с ниско нахлупени шапки на алпийски стрелци, вдигнати яки и пушки през рамо. И четиримата имаха сънлив вид в ранното утро. Виждах да се жълтеят лентите на шапките им и обшивките по яките на шинелите. Моторницата изпърпори край нас и изчезна в дъжда.

Пак навлязох в езерото. Щом бяхме тъй близо до границата, можеше да ни привика някой патрул от шосето. Държах се на такова разстояние, че да не губя от поглед брега, и гребах още три четвърти час под дъжда. Още веднъж чухме моторница, но и този път се спотаих, докато боботенето заглъхна към насрещния бряг.

— Мисля, че сме в Швейцария, Кет — казах аз.

— Наистина ли?

— Няма как да разберем, докато не сме видели швейцарски войници.

— Или швейцарски моряци.

— Не се шегувай. Тази последната моторница, която чухме, сигурно беше тяхна.

— Ако сме в Швейцария, ще закусим както трябва. В Швейцария имат чудесни кифли, масло и конфитюр.

Беше вече съвсем светло, ръмеше ситен дъжд. Вятърът все още духаше от юг, бели зайчета се пенеха покрай нас и ни отминаваха. Бях сигурен, че сме в Швейцария. На брега зад дърветата се виждаха къщи, а малко по-нагоре — селце от каменни къщи, няколко вили по склона и черква. Огледах крайбрежния път и не забелязах охрана. После пътят се спусна съвсем близо до езерото и аз видях един войник да излиза от някакво кафене. Беше в сивозелена униформа и каска като немците. Имаше здрав цвят на лицето и мустачки като четка за зъби. Той ни погледна.

— Махни му с ръка — казах на Катрин.

Тя му махна, войникът се усмихна смутено и в отговор също махна. Загребах по-бавно. Движехме се покрай селцето.

— Сигурно отдавна сме пресекли границата — казах аз.

— Нека да не рискуваме, мили. Да не вземат да ни върнат в Италия.

— Границата е далеч зад нас. Това навярно са митническите сгради. Почти съм сигурен, че сме в Брисаго.

— Може да има и италианци. В митниците винаги има хора и от двете страни.

— Не и във военно време. Сега едва ли пускат италианците да минават границата.

Беше хубавичко градче. Покрай кея имаше много рибарски лодки, на рогатките бяха проснати мрежи. Валеше ситен ноемврийски дъжд, но въпреки дъжда всичко наоколо изглеждаше приветливо и чисто.

— Да слезем ли да закусим?

— Добре.

Налегнах лявото гребло да излезем към брега, стигнахме кея и извъртях лодката на борд към него. Прибрах греблата, хванах се за една желязна халка, прекрачих към мокрия камък и стъпих в Швейцария. Привързах лодката и подадох ръка на Катрин.

— Ела, Кет. Чудесно усещане!

— Ами чантите?

— Оставяме ги в лодката.

Катрин стъпи на кея и ние бяхме в Швейцария. Заедно.

— Каква хубава страна! — каза тя.

— Прекрасна е, нали!

— Да отидем да закусим.

— Нали е чудесна тази страна? Как приятно я усещаш под обувките си.

— Така съм вдървена, че още не мога да я усетя толкова добре. Но пак я усещам, че е прекрасна. Мили, разбираш ли, че сме тук, далеч от онова отвратително място?

— Да, наистина. Никога нищо не съм разбирал така добре.

— Погледни къщите. Не е ли прекрасен този площад? Ето къде можем да закусим.

— И какъв чудесен дъжд. Нямат такъв дъжд в Италия. Този е весел дъжд.

— И ние с теб тук, скъпи! Разбираш ли, че сме тук?

Влязохме в сладкарницата и седнахме на една чиста дървена маса. Бяхме се ококорили от възбуда. Една възхитителна чистичка женица с престилка дойде да ни попита какво желаем.

— Кифли, конфитюр и кафе — каза Катрин.

— Съжалявам, но нямаме кифли, нали е война.

— Тогава хляб.

— Мога да ви го препека.

— Добре.

— Аз искам и пържени яйца.

— Колко яйца за господина?

— Три.

— Кажи четири, мили.

— Четири яйца.

Жената се отдалечи. Целунах Катрин и я хванах здраво за ръката. Ту се гледахме един друг, ту се оглеждахме наоколо.

— Мили, кажи, не е ли прекрасно?

— Чудесно е — съгласих се аз.

— Нищо, че няма кифли — каза Катрин. — Цяла нощ си мислих за кифлите. Но нищо. Няма значение.

— Вероятно скоро ще ни арестуват.

— Не мисли за това, мили. Нека първо закусим. Друго е да те арестуват, след като си закусил. Освен това нищо не могат да ни направят. На английските и американските паспорти гледат с уважение.

— Носиш си паспорта, нали?

— Разбира се. О, хайде да не говорим за това. Да се радваме.

— Толкова се радвам, че не може повече — казах аз.

Една дебела сива котка с навирена пухкава опашка се приближи до масата ни и се притисна като дъга около крака ми, мъркайки при всяко потриване. Наведох се да я погаля. Катрин ми се усмихна щастливо.

— Ето го и кафето — каза тя.

Арестуваха ни след закуската. Поразходихме се из градчето, после слязохме на кея да си приберем багажа от лодката. Един войник я пазеше.

— Ваша ли е тази лодка?

— Да.

— Откъде идвате?

— От долния край на езерото.

— Тогава ще ви помоля да ме последвате.

— Ами чантите?

— Можете да си ги вземете.

Взех чантите и тръгнахме. Катрин вървеше до мен, а войникът зад нас. Поведе ни към митницата. Там един много тънък войнствен лейтенант ни разпита.

— От каква народност сте?

— Американец и англичанка.

— Покажете си паспортите.

Подадох му моя, а Катрин извади своя от ръчната си чанта.

Той дълго ги разглежда.

— Защо влизате в Швейцария по този начин, с лодка?

— Аз съм спортист — казах аз. — Гребането ми е любим спорт. Винаги греба, когато ми се удаде случай.

— Защо идвате тук?

— За зимен спорт. Ние сме туристи и идваме за зимен спорт.

— Тук не е място за зимен спорт.

— Знаем. Искаме да отидем там, където има зимен спорт.

— Какво правехте в Италия?

— Аз следвах архитектура. Братовчедка ми — живопис.

— Защо напуснахте Италия?

— Искаме да се занимаваме със зимен спорт. Във военно време не може да се учи архитектура.

— Моля, почакайте тук — каза лейтенантът, взе паспортите ни и влезе във вътрешната стая.

— Ти си изключителен, мили — възхити се Катрин. — Продължавай в същия дух. Искаш да се занимаваш със зимен спорт!

— Имаш ли някакво понятие от живопис?

— Рубенс — каза Катрин.

— С много месо — допълних аз.

— Тициан — продължи Катрин.

— Тицианови коси — додадох аз. — А Мантеня?

— Няма да питаш за трудните. Но и него го знам: много изтерзан.

— Много изтерзан — повторих аз. — С много дупки от пирони.

— Виждаш ли каква чудесна съпруга ще имаш? — каза Катрин. — Ще мога да говоря за изкуство с клиентите ти.

— Ето го, идва — казах аз.

Тънкият лейтенант се зададе от вътрешността на митницата с паспортите ни в ръка.

— Ще трябва да ви изпратя в Локарно — каза той. — Можете да вземете файтон. Един войник ще ви придружи.

— Добре — казах аз. — А лодката?

— Лодката се конфискува. Какво имате в този багаж?

Той прерови двете чанти и извади бутилката коняк.

— Ще пиете ли една чаша с мен? — предложих аз.

— Не, благодаря. — Той се изправи. — Колко пари имате?

— Две хиляди и петстотин лири.

Това му направи добро впечатление.

— Колко има братовчедка ви?

Катрин имаше над хиляда и двеста лири. Лейтенантът остана доволен и вече не се държеше толкова високомерно.

— Ако търсите място за зимен спорт — каза той, — най-доброто е Венген. Баща ми държи много хубав хотел във Венген. Отворен е през цялата година.

— Чудесно — казах аз. — Ще ми дадете ли името?

— Ще ви го запиша на една картичка.

Той ми подаде картичката много учтиво.

— Войникът ще ви заведе в Локарно. Паспортите ви ще вземе той. Съжалявам, но няма как. Смятам, че в Локарно ще ви дадат виза или разрешение за престой.

Той подаде двата паспорта на войника и с чантите в ръка излязохме от сградата да търсим файтон.

— Хей! — извика на войника лейтенантът и му каза нещо на немски диалект. Войникът метна пушката през рамо и взе чантите.

— Каква чудесна страна — казах аз на Катрин.

— И тъй практична.

— Благодаря много — казах аз на лейтенанта.

— На вашите услуги — махна той с ръка.

Ние последвахме нашия пазач към селото.

Отидохме в Локарно с файтон, войникът се качи на седалката до файтонджията. В Локарно мина добре. Разпитаха ни, но много учтиво, защото имахме паспорти и пари. Едва ли ми повярваха и една дума. И на мен самия тази история ми се струваше глупава, но беше като в съд — не ти трябват разумни доводи, само формална мотивировка, да се закачиш за нея и повече не обясняваш. Имахме паспорти и щяхме да харчим пари. Ето защо ни дадоха временни визи. Винаги можеха да ни ги отнемат. Където и да отидем, трябваше да се обаждаме в полицията.

Можем ли да отидем където поискаме? Да. А къде искаме да отидем?

— Къде искаш да отидеш, Кет?

— В Монтрьо.

— Много приятно място — каза чиновникът. — Сигурен съм, че ще ви хареса.

— Тук в Локарно също е много приятно — каза друг чиновник. — Сигурен съм, че много ще ви хареса в Локарно. Локарно е много хубав град.

— Търсим място за зимен спорт.

— В Монтрьо няма зимен спорт.

— Моля, моля! — намеси се другият чиновник. — Аз съм от Монтрьо. Разбира се, че има условия за зимен спорт по линията Монтрьо — Оберланд — Берн. Нечестно би било да се отрича.

— Не го отричам. Само казвам, че в Монтрьо няма зимен спорт.

— Оспорвам — възрази първият чиновник. — Оспорвам това твърдение.

— А аз го поддържам.

— Оспорвам твърдението ви. Аз съм се спускал с luge по улиците на Монтрьо, и то неведнъж. А luge е безусловно зимен спорт.

Вторият чиновник се обърна към мене:

— Спускане с luge ли имахте предвид, като споменахте зимен спорт, господине? Уверявам ви, че ще се чувствувате много добре тук, в Локарно. Ще видите, че климатът е мек, околностите са красиви. Ще ви хареса много.

— Господинът изказа желание да отиде в Монтрьо.

— А какво е това luge? — запитах аз.

— Виждате ли, господинът дори не е чувал за luge!

Това много зарадва втория чиновник. Той тържествуваше.

— Luge — каза първият — е нещо като тобоган.

— Позволявам си да ви възразя — поклати глава другият. — Тобоганът е нещо съвсем различно от luge. Тобоганите се правят в Канада и са с плоски шини, а luge е обикновена шейна с плъзгачи. Да бъдем точни.

— Не можем ли да се спускаме с тобоган? — попитах аз.

— Разбира се, че ще можете — увери ни първият чиновник. — В Монтрьо се продават чудесни канадски тобогани. Братя Окс предлагат тобогани. Те сами си ги внасят.

Вторият чиновник се извърна.

— За тобоган трябва специална писта — каза той. — Не можеш да се спускаш с тобоган по улиците на Монтрьо. Къде ще отседнете?

— Още не знаем — обясних аз. — Току-що пристигнахме от Брисаго. Файтонът ни чака отвън.

— Няма да сбъркате, ако отидете в Монтрьо — каза първият чиновник. — Там има прекрасен мек климат. И не е необходимо да отивате далеч за зимен спорт.

— Ако искате истински зимен спорт — намеси се вторият, — отивате в Енгадин или Мюрен. Принуден съм да възразя срещу съвета, които ви се дава, да отидете в Монтрьо за зимен спорт.

— В Лез Аван, над Монтрьо, има прекрасни условия за всички видове зимен спорт. — Патриотът от Монтрьо ядосано изгледа колегата си.

— Господа — казах аз, — за съжаление трябва да вървим. Братовчедка ми е много уморена. На първо време отиваме в Монтрьо.

— Поздравявам ви — стисна ми ръката първият чиновник.

— Струва ми се, ще съжалявате, че напускате Локарно — каза вторият. — Във всеки случай в Монтрьо трябва да се обадите в полицията.

— Няма да имате неприятности с полицията — увери ме първият. — Ще видите, че жителите са много любезни и дружелюбни.

— Благодаря много и на двама ви — казах аз. — Вашите съвети ще ни бъдат много полезни.

— Довиждане — каза Катрин. — Благодаря много.

Двамата ни придружиха до вратата и се поклониха, патриотът от Локарно малко по-хладно. Слязохме по стъпалата и се качихме във файтона.

— Боже мили! — възкликна Катрин. — Не можехме ли да се измъкнем по-бързо?

Казах на файтонджията адреса на хотела, който ми бе препоръчал единият от чиновниците. Той хвана юздите.

— Ти забрави армията — подсети ме Катрин.

Войникът стоеше до файтона. Дадох му една банкнота от десет лири.

— Нямам още швейцарски пари — обясних му аз.

Той благодари, козирува и си тръгна. Файтонът потегли към хотела.

— Какво те накара да избереш Монтрьо? — попитах аз Катрин. — Наистина ли искаш да отидеш там?

— Беше първото, което ми хрумна — каза тя. — Там не е лошо. Може да се настаним някъде горе в планината.

— Спи ли ти се?

— Жива заспала съм.

— Сега хубаво ще се наспим. Горката Кет, изкара една дълга и кошмарна нощ.

— Много забавно ми беше дори — каза тя. — Особено когато се бореше с чадъра.

— Вярваш ли, че наистина сме в Швейцария?

— Не, боя се, че ще се събудя и ще излезе, че съм сънувала.

— И аз.

— Не сънувам, нали, мили? Не те изпращам до миланската гара, нали?

— Надявам се, че не.

— Не говори така. Страх ме е. Може би тъкмо там отиваме.

— Толкова съм гроги, че не знам.

— Покажи си ръцете.

Показах й ги. Дланите ми бяха жива рана.

— Дето ме бяха приковали на кръста — казах аз.

— Не богохулствувай!

Чувствувах се много изморен, главата ми беше празна. Повишеното ми настроение се беше изпарило. Файтонът се люшкаше по улицата.

— Горките ти ръце! — каза Катрин.

— Не ги докосвай. Дяволите да ме вземат, ако знам къде сме. Ей, кочияш, къде отиваме?

Файтонджията спря коня.

— В хотел „Метропол“. Нали там искахте да отидете?

— Да — казах аз. — Всичко е наред, Кет.

— Да, мили. Не се тревожи. Ще се наспим и утре няма да си уморен.

— Много съм гроги. Какъв оперетен ден. А може и да съм гладен.

— Просто си уморен, мили. Ще ти мине.

Файтонът спря пред хотела. Някой излезе да поеме чантите.

— Добре съм — казах аз, когато стъпихме на тротоара и тръгнахме към хотела.

— Ще ти мине, просто си уморен. Трябва да си отспиш.

— Във всеки случай сме в Швейцария.

Влязохме в хотела след момчето, което носеше чантите.

Книга пета

Глава тридесет и осма

Тази есен снегът закъсня, Живеехме в една кафява дървена къща сред боровете по планинския склон, нощем падаше слана и сутрин водата в двете кани на скрина беше покрита с ледена корица. Призори госпожа Гутинген влизаше в стаята, за да затвори прозорците и да запали високата кахлена печка. Боровината пращеше и искреше, после огънят започваше да бумти, госпожа Гутинген идваше отново, този път с големи цепеници и кана с гореща вода. Щом стаята се стоплеше, тя ни донасяше закуската. Седнали в леглото, ние закусвахме и гледахме езерото и планините на френския бряг отсреща. Върховете бяха заснежени, а езерото — стоманеносинкаво.

Отвън, пред шалето, минаваше път, водещ нагоре в планината. Следите от колелата бяха твърди като желязо от студа, пътят се изкачваше, опасваше склона и извеждаше до едни ливади с плевници и къщурки в края на гората, с изглед към долината. Долината беше дълбока, в дъното й течеше ручей, който се вливаше в езерото, и когато вятърът духаше откъм долината, донасяше ромона на водата сред камъните.

Понякога се отбивахме от пътя и тръгвахме по една пътека през боровете. Там, в гората, стъпваш на меко, не е както по замръзналия път. На нас не ни пречеше, че пътят е скован от студа, понеже подметките и токовете на обувките ни бяха с кабари, които се забиваха в замръзналите бразди. И беше приятно и освежително да се върви по пътя с алпийски обувки. Но и в гората беше хубаво да вървиш.

От къщата, в която живеехме, планината стръмно се снишаваше към равнинката по езерния бряг и в слънчеви дни ние седяхме на верандата и гледахме пътя, виещ се по склона с терасираните, сковани от зимата лозя в полите на по-ниските хълмове, каменните зидове през полето и отвъд лозята — градските къщи по ивицата равна земя покрай езерото. В езерото имаше островче с две дървета като платна на рибарска лодка. На отвъдния бряг се извисяваха стръмни зъбери и долу, там, където свършваше езерото, в равнината между две вериги започваше долината на Рона, а по-нататък, където планините прорязваха долината, се издигаше Дан дю Миди. Висок заснежен връх, който господствуваше над долината, но беше толкова далеч, че не я засенчваше.

Когато беше слънчево, обядвахме на верандата, но иначе се хранехме горе, в стаичка с дъсчени стени и голяма печка в ъгъла. Купихме си книги и списания от града и един екземпляр от наръчника на Хойл[1] и научихме много игри на карти за двама. Стаичката с печката беше нашата дневна. Имаше две удобни кресла и една масичка за книгите и списанията, а на масата за ядене, след като я разтребеха, играехме на карти. Господин и госпожа Гутинген живееха долу, чувахме ги понякога да разговарят вечер, изглежда, и те бяха много щастливи заедно. По-рано той бил оберкелнер, а тя камериерка в същия хотел. Спестили пари и купили тази къща. Синът им се готвеше за оберкелнер. Беше в някакъв хотел в Цюрих. На долния етаж имаха мъничка винарна и понякога привечер чувахме на пътя да спират коли и мъже да се качват по стъпалата, за да се почерпят с вино или бира.

В коридора пред дневната имаше сандък за дърва, оттам вземах цепеници да поддържам огъня. Но не оставахме до късно вечер. Лягахме си на тъмно в голямата стая и съблечехме ли се, отварях прозорците, поглеждах нощта, студените звезди, боровете под прозореца и бързо се мушвах в леглото. Колко хубаво беше в леглото — въздухът студен и чист, навън — нощта. Спяхме добре. Събудех ли се, знаех от какво е и полекичка, за да не събудя Катрин, отмятах от себе си пухеника и пак заспивах — достатъчно топло ми беше и под лекото одеяло. Войната ми се струваше далечна, като футболен мач на чужд колеж. Но от вестниците знаех, че още се бият в планините, понеже снегът беше закъснял.

Понякога слизахме пеша до Монтрьо. Имаше пряка пътека надолу, но тя беше стръмна, затова обикновено тръгвахме по пътя и оттам по широкото замръзнало шосе сред полята, после покрай каменните огради на лозята и нататък между къщите на крайпътните селца. Селата бяха три — Шерне, Фонтаниван и още едно, което не си спомням. После минавахме покрай стар четвъртит каменен замък върху една издатина на планински склон с терасирани лозя, всеки корен завързан за придържащ кол, лозите сухи, потъмнели, земята чакаща снега, а езерото долу — гладко и стоманеносиво. От замъка пътят се спускаше полегато, после завиваше надясно и влизаше в Монтрьо стръмен, застлан с калдъръм.

В Монтрьо не познавахме никого. Вървяхме покрай езерото, гледахме лебедите и ятата чайки и бреговици, които — приближехме ли се — отлитаха с крясък, взирайки се във водите под тях. Навътре имаше гмурци, малки и черни, които оставяха бразди във водата, когато плуваха. В града тръгвахме по главната улица и разглеждахме витрините. Много от големите хотели бяха затворени, но повечето магазини работеха и навсякъде ни посрещаха любезно. Имаше един хубав фризьорски салон, където Катрин веднъж отиде да си направи косата. Собственичката, много приятна жена, беше единствената ни позната в Монтрьо. Аз отидох да почакам Катрин в една пивница — поръчах си тъмна мюнхенска бира и прегледах вестниците. Четох „Кориере дела сера“ и английските и американските вестници от Париж. Всички обяви бяха почернени с печатарско мастило вероятно за да не бъдат използувани за предаване на сведения на неприятел. Вестниците ми подействуваха тягостно. Всичко и навсякъде вървеше зле. Седях в един ъгъл пред голяма халба тъмна бира и пакетче соленки, които придаваха хубав вкус на бирата, и четях за разгрома. Очаквах всеки момент Катрин да дойде, но тя не идваше, затова оставих вестника на мястото му, платих си бирата и тръгнах нагоре по улицата да я пресрещна. Беше студен, навъсен, ветровит ден, студенееха и камъните на стените. Катрин беше още в салона. Жената й къдреше косите. Седнах в кабинката да погледам. Вълнувах се, като гледах, Катрин ми говореше и се усмихваше. Понеже се вълнувах, гласът ми беше дрезгав. Машата потракваше приятно, виждах Катрин в три огледала, в кабинката беше топло и уютно. Жената среса косите на Катрин, тя се огледа, леко промени прическата, размествайки фибите, и накрая се изправи.

— Извинявай, че толкова се забавих.

— На господина му беше интересно, нали? — усмихна се жената.

— Да — съгласих се аз.

Излязохме и тръгнахме по улицата. Беше мрачно, духаше студен вятър.

— О, мила, колко те обичам! — казах аз.

— Нали си прекарваме хубаво? — каза Катрин. — Слушай, хайде да отидем някъде да пием бира вместо чай. Добре ще е за малката Катрин, да не наедрее много.

— Малката Катрин ли? — казах аз. — Тази мързеланка!

— Държи се много добре — възрази Катрин. — Почти не ни създава неприятности. Лекарят казва, че за мен бирата е полезна, а на нея няма да й позволи да наедрее.

— Ако й попречиш да наедрее и ако излезе момче, може да стане жокей.

— Сигурно ще трябва да се оженим, ако се роди това дете — каза Катрин.

Седнахме на ъгловата маса в пивницата. Навън се здрачаваше. Беше още рано, но денят беше мрачен и бързо се свечеряваше.

— Да се оженим сега — предложих аз.

— Не, сега е неудобно. Много ми личи. Не искам да се оженя в това положение.

— Да бяхме се оженили по-рано.

— Може би щеше да е по-добре. Но имахме ли време, мили?

— Не знам.

— Аз знам едно: не искам да се омъжа, докато съм такава матрона.

— Не приличаш на матрона.

— Напротив, мили. Фризьорката ме попита дали ни е първото. Излъгах я. Казах й, че имаме две момчета и две момичета.

— Кога ще се оженим?

— Когато и да е, щом изтънея. Искам да си направим хубава сватба и всички да казват: „Каква хубава млада двойка!“

— Не се ли притесняваш така?

— Не, скъпи, защо да се притеснявам? Само тогава в Милано се почувствувах като проститутка, но беше само за седем минути, и то поради обстановката. Не съм ли ти добра жена?

— Прелестна жена си.

— Тогава не се формализирай, мили. Ще се омъжа за теб веднага щом изтънея.

— Добре.

— Как мислиш, дали да не изпия още една бира? Лекарят ми каза, че съм малко тясна в бедрата и колкото по-дребничка е малката Катрин, толкова по-добре.

— Какво друго ти каза? — разтревожих се аз.

— Нищо. Кръвното ми налягане е много добро. Той е във възторг от него.

— Какво каза за това, че си тясна в таза?

— Нищо, съвсем нищо. Каза да не карам ски.

— Правилно.

— Каза, че е късно да започвам, ако не съм карала досега. Каза, че мога да карам, но без да падам.

— Голям шегаджия.

— Беше много мил наистина. Ще повикам него, когато дойде време за бебето.

— Пита ли го дали трябва да се омъжиш?

— Не. Казах му, че сме женени от четири години. Нали разбираш, мили, омъжа ли се за теб, ставам американка, а според американските закони детето е законно, независимо кога сме се оженили.

— Къде го прочете това?

— В нюйоркския Световен алманах в библиотеката.

— Възхитителна си.

— Много се радвам, че ще стана американка. Ще отидем в Америка, нали? Искам да видя Ниагарския водопад.

— Ти си чудесно момиче.

— Имаше още нещо, което исках да видя, само че го забравих.

— Кланиците?

— Не. Не мога да си спомня.

— Небостъргача Улуърт?

— Не.

— Големия каньон?

— Не, но и него искам да видя.

— Какво тогава?

— А, сетих се, моста Голдън Гейт. Него искам да видя. Той къде е?

— В Сан Франциско.

— Тогава там ще отидем. И без това искам да видя Сан Франциско.

— Добре, ще отидем.

— А сега да се качим в планината, искаш ли? Ще хванем влака за Берн, нали?

— Има един в пет и нещо.

— Него да вземем.

— Добре, но първо ще изпия още една бира.

Когато излязохме, прекосихме улицата и поехме по стълбите към гарата, беше много студено. Вееше студен вятър откъм долината. Витрините на магазините бяха осветени, изкачихме се по стръмните стъпала до горната улица, после по друго стълбище до гарата. Електрическият влак, целият осветен, чакаше. На един циферблат беше обозначен часът за тръгване. Стрелките показваха пет и десет. Погледнах часовника на гарата. Беше пет и пет. Когато се качихме във вагона, видях машинистът и кондукторът да излизат от бюфета. Седнахме и отворихме прозореца. Влакът беше с електрическо отопление и във вагона беше душно, но през отворения прозорец нахлу свеж въздух.

— Уморена ли си, Кет? — попитах аз.

— Не, чувствувам се чудесно.

— Пътят не е дълъг.

— Аз обичам да пътувам. Не се безпокой за мен, мили. Добре съм.

Снегът заваля едва три дни преди Коледа. Една сутрин, като се събудихме, валеше сняг. Печката бумтеше, ние лежахме и гледахме как вали. Госпожа Гутинген изнесе таблите със закуската и сложи още дърва в печката. Навън вилнееше виелица. Госпожа Гутинген каза, че започнала към полунощ. Отидох до прозореца, но не видях нищо освен пътя. Беснееше гъста снежна вихрушка. Върнах се в кревата, лежахме и разговаряхме.

— Ех, да можех да ходя на ски — въздъхна Катрин. — Жалко, че не мога.

— Ще вземем една шейна и ще се спуснем по пътя. Няма да бъде по-опасно от автомобил.

— Няма ли да друса?

— Ще опитаме.

— Дано не друса много.

— След малко ще се поразходим из снега.

— Преди обяд — каза Катрин, — за апетит.

— Аз съм винаги гладен.

— И аз.

Излязохме, но виелицата беше навяла преспи, така че не можахме да отидем далеч. Аз вървях напред и проправях пъртина, но като стигнахме до гарата, не ни се вървеше повече. Снежната вихрушка ни заслепяваше, влязохме в кръчмичката до гарата, почистихме се един друг с метла, седнахме на пейката и си поръчахме вермут.

— Голяма буря — каза сервитьорката.

— Да.

— Тази година снегът закъсня.

— Да.

— Да изям ли един шоколад? — попита Катрин. — Или не остана време до обяд? Непрекъснато съм гладна.

— Изяж, разбира се.

— Искам от онези с лешниците — каза Катрин.

— Те са много хубави — каза момичето. — И аз тях най ги обичам.

— Аз ще изпия още един вермут.

Когато си тръгнахме, снегът беше навял пъртината. От стъпките ни бяха останали само леки вдлъбнатини. Снегът ни заслепяваше. Изтръскахме се и влязохме на обяд. Поднесе го господин Гутинген.

— Утре ще може да се излезе на ски — каза той. — Скиор ли сте, мистър Хенри?

— Не, но искам да се науча.

— Много лесно ще се научите. Момчето ми ще е тук за Коледа и ще ви научи.

— Хубаво. Кога си идва?

— Утре вечер.

След като се наобядвахме, седнахме горе в стаичката до печката и се загледахме как снегът се стеле навън.

— Не би ли искал да отидеш някъде без мен, с мъже на ски? — попита Катрин.

— Не, защо?

— Предполагам, понякога ти се ще да видиш и други хора освен мен.

— Ти искаш ли да виждаш други хора?

— Не.

— Нито пък аз.

— Знам. Но при теб е друго. Аз чакам дете и това ми стига, друго не ми трябва. Знам, че съм ужасно глупава и много говоря, и си мисля дали няма да е по-добре да се махнеш за малко, за да не те отегчавам.

— Искаш да замина?

— Не, искам да останеш.

— Това и ще направя.

— Ела тук, искам да пипна цицината на главата ти. — Тя прокара пръст по нея. — Голяма е. Не искаш ли да си пуснеш брада, мили?

— Ти искаш ли?

— Интересно ще бъде. Искам да те видя с брада.

— Добре, ще си пусна брада. Започвам още сега на минутата. Това е идея. Поне ще имам какво да правя.

— Измъчва ли те, че нямаш какво да правиш?

— Не. Харесва ми. Добре си живея. И ти, нали?

— И на мен ми е приятно. Но се боя, че сега, като съм толкова дебела, те отегчавам.

— О, Кет, ти не знаеш колко съм луд по теб!

— Каквато съм сега?

— Точно каквато си сега. Щастлив съм. Нали си живеем добре така?

— Аз да, но струва ми се, че нещо те човърка.

— Не. Понякога си мисля за фронта и за хора, които познавам, но не се тревожа. Изобщо много-много не мисля.

— За кого се сещаш?

— За Риналди, за свещеника и за разни други, които познавам. Но не мисля много за тях. Не искам да мисля за войната. За мен тя свърши.

— Сега за какво мислеше?

— За нищо.

— Мислеше нещо. Кажи ми.

— Чудех се дали Риналди има сифилис.

— Само това ли?

— Да.

— Наистина ли е хванал сифилис?

— Не знам.

— Доволна съм, че ти нямаш. Имал ли си нещо такова някога?

— Имах гонорея.

— Не искам и да чувам за това. Болезнено ли беше, мили?

— Много.

— Ще ми се и аз да съм имала.

— Глупости.

— Наистина. Ще ми се да съм имала, за да съм като теб. Да съм познавала всички твои момичета, за да се посмеем заедно.

— Чудесна картинка.

— И твоята гонорея е била картинка, нали?

— Така е. А сега гледай как вали.

— Предпочитам да гледам теб. Мили, защо не си оставиш косата да порасте?

— Как?

— Да порасне по-дълга.

— Достатъчно дълга е.

— Не, остави я да израсте още малко, а аз, ще отрежа моята и тогава ще бъдем еднакви, единият рус, другият кестеняв.

— Няма да ти позволя да я отрежеш.

— Ще бъде забавно. Омръзна ми такава. Нощем само ми се мотае из леглото.

— Аз я харесвам.

— Къса няма ли да ти харесва?

— Може би. Харесвам я каквато е.

— Може би ще е по-добре къса. Тогава ще си приличаме. О, мили, толкова те искам, че искам да съм ти!

— Вече си. Ние сме едно.

— Знам. Нощем.

— Нощите са изключителни!

— Искам да се слеем. Не искам да заминаваш. Казах го просто така. Ако искаш, замини. Но бързо се връщай. Мили, аз живея само когато си при мен.

— Никъде няма да замина — казах аз. — За нищо не ставам, когато те няма. Вече нямам свой живот.

— Искам да си имаш. Да имаш хубав живот. Но ще го живеем заедно, нали?

— А сега да престана ли да пускам брада, или да я оставя да расте?

— Остави я, нека расте. Ще бъде забавно. Може би ще порасте до Нова година.

— Искаш ли да играем шах?

— Искам да си играем с теб.

— Не, хайде на шах.

— А после на нашата игра.

— Да.

— Добре.

Взех шахматната дъска и наредих фигурите. Снегът се сипеше все тъй гъст.

Една нощ се събудих и усетих, че Катрин не спи. Луната грееше в прозореца и сянката от неговата рамка падаше върху леглото.

— Буден ли си, мили?

— Да. Не можеш ли да спиш?

— Току-що се събудих и си мислех колко бях смахната, когато се запознахме. Помниш ли?

— Беше мъничко смахната.

— Вече не съм. Сега съм изключителна. Ти тъй хубаво го казваш. Кажи „изключителна“.

— Изключителна.

— Колко си мил. Вече не съм смахната. Само съм много, много щастлива.

— Хайде, спи.

— Добре. Хайде да заспим едновременно.

— Добре.

Но не заспахме заедно. Дълго стоях буден, мислех си разни работи и гледах как Катрин спи с лице, огряно от луната. После и аз заспах.

[1] Едмънд Хойл — (1672–1769) — пръв систематизирал правилата за вист и някои други игри. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и девета

Към средата на януари имах брада и зимата беше низ от ясни, студени дни и изцъклени, студени нощи. Отново можехме да се разхождане по пътищата. Снегът беше утъпкан и изгладен от шейните със сено и трупите, които свличаха от планината. Сняг покриваше всичко наоколо, почти до Монтрьо. Планините от другата страна на езерото бяха целите бели и равната долина на Рона също беше под снежна покривка. Правехме дълги разходки по отвъдния склон към Бен дьо л’Алиа. Катрин носеше подковани обувки, пелерина и алпийски бастун със стоманен връх. Под пелерината не й личеше, че е наедряла, вървяхме, без да бързаме, и умореше ли се, спирахме и посядахме да починем на трупите край пътя.

В гората край Бен дьо л’Алиа имаше една кръчма, където дърварите се отбиваха да пийнат, настанявахме се вътре на топло до печката и пиехме греяно вино с лимон и подправки. Наричат го Glühwein и е добро и за сгряване, и за наздравица. Кръчмата беше тъмна и окадена и после, като излезеш, студеният въздух те срязва в гърдите и ноздрите ти изтръпват, като вдишваш. Погледнеш назад — светлина струи от прозорчетата на кръчмата, конете на дърварите отвън потропват с копита и разтърсват глави на студа, космите по муцуните им заскрежени, а дъхът им прави облачета па̀ра. На връщане пътят до разклона, откъдето довличаха трупите, беше гладък и хлъзгав, а ледът — оранжев от конете. После отново ставаше чисто бял, утъпкан горски сняг. На два пъти, прибирайки се вечер, видяхме лисици.

Хубав край беше и излезехме ли, все беше весело.

— Сега имаш чудесна брада — каза Катрин. — Също като на дърварите. Видя ли онзи човек с малките златни обеци?

— Той е ловец на диви кози. Те носят обеци и казват, че така чували по-добре.

— Наистина ли? Не вярвам. Мисля, че ги носят, за да покажат, че са ловци на диви кози. Има ли диви кози наблизо?

— Да, зад Дан дьо Жаман.

— Интересно беше, като видяхме лисицата.

— Когато спи, завива се с опашката си да й пази топло.

— Сигурно е много хубаво.

— Винаги съм мечтал за такава опашка. Нали щеше да е забавно да имаме опашки като лисиците?

— Няма как да се облечеш.

— Щяхме да имаме съответни дрехи или да живеем в страна, където това няма значение.

— И сега живеем в страна, където много работи са без значение. Не е ли забележително, че не виждаме никого? Нямаш желание да срещаш хора, нали, мили?

— Не.

— Да седнем ли тук за малко? Поуморих се.

Седнахме на трупите близо един до друг. Пътят пред нас се губеше в гората.

— Тя няма да се изпречи между нас, нали? Малкото зверче.

— Не, няма да й позволим.

— Как сме с парите?

— Имаме достатъчно. Осребриха ми последния чек.

— Вашите няма ли да се опитат да те изтеглят, след като вече знаят, че си в Швейцария?

— Вероятно. Ще им пиша.

— Още ли не си?

— Не, само потвърждението за чека.

— Слава богу, че не съм на тяхно място.

— Ще им изпратя телеграма.

— Толкова ли не ги обичаш?

— Обичах ги, но от много караници накрая не остана нищо.

— Мисля, че ще ги харесам. Сигурно много ще ги харесам.

— Дай да не говорим повече, че и тях ще почна да ги мисля.

След малко добавих:

— Да тръгваме, ако си отпочинала.

— Починах си.

Пак поехме надолу по пътя, беше се стъмнило, снегът скърцаше под краката ни. Нощта се бе оцъклила от студ.

— Много ми харесва брадата ти — каза Катрин. — Сполучи с нея. Изглежда такава една наежена, а пък е мека и приятна.

— Така по-добре ли съм, отколкото без нея?

— Мисля, че да. Знаеш ли, мили, няма да си отрежа косата, докато не се роди малката Катрин. Сега съм такава дебела матрона, но щом се роди тя и пак стана тънка, ще си я отрежа и тогава ще бъда за теб като ново момиче. Заедно ще отидем да ми я отрежат. Или не, ще отида сама и ще те изненадам.

Замълчах.

— Няма да ми забраниш, нали?

— Не, мисля, че ще бъде забавно.

— О, колко си мил! И като поотслабна и се разхубавя, може да ти стана толкова интересна, че отново да се влюбиш в мен.

— По дяволите, и сега те обичам достатъчно. Ти какво искаш? Да ме съсипеш ли?

— Да, искам да те съсипя.

— Добре — казах аз, — и аз това искам.

Глава четиридесета

Добре си живеехме. Прекарахме така януари и февруари, зимата беше хубава и ние бяхме много щастливи. Имаше кратки затопляния, когато духваше южен вятър, снегът се размекваше, полъхваше на пролет, но сухият остър студ пак се връщаше и зимата продължаваше. През март зимата за първи път отстъпи. Една нощ заваля дъжд. Валя и цялата сутрин, разми снега на киша, планината стана унила. Заоблачи се над езерото и долината. Горе в планината валеше. Катрин обу галоши, а аз надянах гумените ботуши на господин Гутинген и тръгнахме с един чадър към гарата, през киша и поточета, които отмиваха леда и оголваха пътищата, да се отбием в кръчмата за чаша вермут предобед. Чувахме дъжда навън.

— Как мислиш, дали да не слезем вече в града?

— Ти какво ще кажеш? — запита Катрин.

— Ако зимата е свършила и дъждът продължи, няма да е приятно тук, горе. Колко още, докато дойде малката Катрин?

— Около месец. Може и малко повече да е.

— Да слезем в Монтрьо.

— Защо не в Лозана? Там е болницата.

— Добре. Помислих си само, че е много голям град.

— И в по-голям град можем да сме все така уединени, а в Лозана сигурно е хубаво.

— Кога искаш да тръгнем?

— Все ми е едно. Когато ти кажеш, мили. А ако не ти се заминава, не държа.

— Да видим как ще се обърне времето.

Валя три дни. Не остана никакъв сняг по склона под гарата. Пътят заприлича на пороище от кална вода. Много влажно и кишаво беше, за да се излиза. На третия ден сутринта решихме да слезем в града.

— Не се безпокойте, мистър Хенри — каза Гутинген. — Не е нужно да ме предизвестявате. Не допусках, че ще останете, щом почне лошото време.

— Освен това вече трябва да сме по-близо до болницата заради madame — добавих аз.

— Разбира се — съгласи се той. — Може би по-нататък ще дойдете с малкото.

— Да, стига да имате място.

— През пролетта тук е много хубаво. Елате, ще ви хареса. Ще настаним бебето и бавачката в голямата стая, която сега е затворена, а на вас с госпожата ще дам същата стая с изглед към езерото.

— Ще ви пиша, ако решим да дойдем — казах аз.

Събрахме нещата си и тръгнахме с първия следобеден влак. Съпрузите Гутинген ни придружиха до гарата, той свали багажа ни с шейна през лапавицата. Двамата стояха на гарата под дъжда и ни махаха за сбогом.

— Бяха много мили — каза Катрин.

— Добри хора — съгласих се аз.

В Монтрьо взехме влака за Лозана. От прозореца не можахме да видим къщата, където бяхме живели, защото планината беше забулена в облаци. Влакът спря във Вевей и тръгна отново: от едната страна езерото, от другата — тъмнеещи дъждовни поля, оголели гори и мокри къщи. Стигнахме в Лозана и се настанихме в един средно голям хотел. Когато минахме с файтона по улиците и спряхме пред входа за карети, продължаваше да вали. Портиерът с емблема сърмен ключ на реверите, асансьорът, килимите, белите умивалници с лъснатите кранове, месинговото легло и широката удобна стая — всичко ни се стори голям лукс след шалето на съпрузите Гутинген. Прозорците на стаята гледаха към дъждовна градина със зид с желязна решетка отгоре. Отсреща през стръмната улица имаше друг хотел със същия зид и градина. Гледах как дъждовните капки падат в басейнчето на градинския водоскок.

Катрин запали всички лампи и се зае с багажа. Аз си поръчах уиски със сода и се изтегнах на леглото да прегледам вестниците, които бях купил на гарата. Беше март 1918 година и немците настъпваха във Франция.[1] Пиех уискито си и четях, докато Катрин вадеше нещата и сновеше из стаята.

— Знаеш ли за какво трябва да се погрижа, мили?

— За какво?

— За бебешки дрешки. Повечето жени приготвят тези неща много по-рано.

— Можеш да ги купиш.

— Знам. Утре това ще ми е работата. Ще разбера какво е нужно.

— Би трябвало да знаеш. Нали беше сестра?

— Да, но в болницата рядко се случваше войник да се сдобие с бебе.

— Ами аз?

Тя ме замери с една възглавница и ми разплиска уискито.

— Ще ти поръчам друго — каза тя. — Извинявай.

— Почти го бях изпил. Ела легни при мен.

— Не, искам тази стая да заприлича на нещо.

— На какво?

— На наш дом.

— Окачи знамената на Антантата.

— О, я млъкни!

— Повтори!

— Млъкни!

— Казваш го тъй деликатно, сякаш те е страх да не обидиш някого.

— Точно така.

— Тогава ела при мен.

— Добре. — Тя дойде и седна на леглото. — Знам, че вече не ти е интересно с мен, мили. Приличам на бъчва.

— Не е вярно, ти си хубава и мила.

— Как можа да се ожениш за такава грозна дебелана.

— Напротив, ставаш все по-хубава.

— Но ще изтънея, мили.

— И сега си тънка.

— Май много пи.

— Само едно уиски със сода.

— Сега ще донесат още едно. Дали да не поръчаме вечерята тук.

— Добра идея.

— Тогава няма да излизаме, нали? Ще си останем тук тази вечер.

— И ще си поиграем — казах аз.

— Аз ще пия вино — каза Катрин. — Няма да ми навреди. Дали ще имат от нашето старо бяло „Капри“?

— Сигурно — казах аз. — В такъв хотел не може да нямат италиански вина.

Сервитьорът почука на вратата. Носеше чаша уиски с лед и до чашата на подноса — малка бутилка сода.

— Благодаря — казах аз, — оставете го там. Моля ви, донесете вечеря за двама и две бутилки бяло „Капри“ в лед.

— Желаете ли да започнете вечерята със супа?

— Искаш ли супа, Кет?

— Да.

— И една супа.

— Разбрано, сър.

Той излезе и затвори вратата. Върнах се към войната във вестниците, сипвайки бавно содата в уискито с лед. Ще трябва да му кажа друг път да не слага леда в уискито, а да го донася отделно. Тогава знаеш колко уиски имаш в чашата, а не изведнъж да видиш, че е станало съвсем рядко от содата. Ще си купя една бутилка уиски и ще си поръчвам да ми носят само лед и сода. Така е по-разумно. Хубавото уиски е много приятно нещо. Едно от най-приятните неща в живота.

— За какво мислиш, мили?

— За уиски.

— Какво точно за уиски?

— Че е хубаво нещо.

Катрин направи гримаса.

— Добре — каза тя.

В хотела останахме три седмици. Не прекарахме лошо: трапезарията обикновено беше празна, често вечеряхме в стаята. Обикаляхме из града, качвахме се на зъбчатата железница, за да слезем в Ушѝ, и се разхождахме край езерото. Времето се затопли, стана като пролет. Искаше ни се да сме пак в планината, но запролетяването продължи само няколко дни и отминаващата зима отново скова всичко.

Катрин накупи в града каквото беше необходимо за бебето. За да се раздвижа, тренирах бокс в една спортна зала. Обикновено отивах там сутрин, докато Катрин се излежаваше. В дните на лъжливата пролет беше много приятно след бокса и душа да вървя по улиците под пролетния полъх, да поседна в някое кафене и да гледам хората, да чета вестници и да пия вермут, после да се върна в хотела и да обядвам с Катрин. Учителят по бокс беше с мустаци. Имаше много точни, къси движения и притиснеш ли го, изпадаше в паника. Залата беше приятна, с добро проветрение и осветление и аз се занимавах доста сериозно — скачане на въже, боксиране с въображаем противник, упражнения за коремната преса на пода, огрян от слънцето, което влизаше през отворения прозорец, а от време на време посплашвах и треньора, докато се боксирахме. Отначало не можех да загрявам пред дългото тясно огледало, защото ми беше странно да виждам насреща си брадат боксьор. Накрая реших, че е просто смешно. Щом започнах тренировките по бокс, поисках да си обръсна брадата, но Катрин не позволи.

Понякога Катрин и аз се разхождахме с файтон из околността. Тези разходки бяха много приятни при слънчево време и ние открихме две хубави места, където отивахме да обядваме. Катрин вече не можеше да ходи много и аз обичах да кръстосваме с файтон по извънградските пътища. Случеше ли се денят да е хубав, прекарвахме чудесно. Никога не ни беше зле заедно. Знаехме, че детето скоро ще дойде, и това сякаш ни караше да бързаме да изживеем пълноценно всеки час.

[1] На 21 март 1918 г. започва голямата немска офанзива в британския сектор на фронта в Северна Франция — последният опит на Германия да спечели войната. — Б.пр. ↑

Глава четиридесет и първа

Една нощ се събудих към три часа и усетих, че Катрин се върти неспокойно в леглото.

— Добре ли си, Кет?

— Имам малко болки, мили.

— На пристъпи ли?

— Не, не съвсем.

— Започнат ли контракциите, трябва да отидем в болницата.

Много ми се спеше и отново се унесох. След малко пак се събудих.

— Може би все пак ще е добре да позвъниш на доктора — каза Катрин. — Мисля, че започва.

Отидох до телефона и се обадих на доктора.

— На какъв промеждутък идват болките? — попита той.

— На какъв промеждутък са болките, Кет?

— Струва ми се, че на всеки четвърт час.

— Тогава трябва да отидете в болницата — каза докторът. — Аз ще се облека и веднага ще дойда там.

Положих слушалката, после телефонирах в гаража за таксита при гарата. Дълго време никой не отговори. Накрая се обади някакъв човек и обеща веднага да изпрати такси. Катрин се облече. В чантата й беше наредено всичко, от което щеше да има нужда в болницата, вътре бяха и нещата за бебето. На площадката позвъних за асансьора. Никакъв отговор. Слязох долу. Нямаше никого освен нощния пазач. Качих се горе с асансьора, внесох вътре чантата на Катрин, тя влезе и слязохме. Нощният пазач ни отвори вратата, ние седнахме отвън на каменния парапет на стъпалата и зачакахме таксито. Нощта беше ясна, имаше звезди. Катрин беше много развълнувана.

— Радвам се, че започна — каза тя. — Сега скоро всичко ще свърши.

— Ти си едно добро, храбро момиче.

— Не ме е страх, но ми се иска таксито да дойде по-скоро.

Чухме го да се задава отдолу по улицата и видяхме светлината от фаровете. То зави по алеята, аз помогнах на Катрин да се качи, а шофьорът сложи чантата до себе си.

— Карайте в болницата — казах аз.

Излязохме от алеята и поехме нагоре по стръмнината.

Когато стигнахме болницата, аз взех чантата и влязохме. Зад едно бюро седеше жена, която вписа името на Катрин, възрастта й, адреса, сведения за близките и вероизповеданието й. Катрин каза, че е без вероизповедание, и жената драсна черта в графата. Записа се с името Катрин Хенри.

— Ще ви заведа до стаята — каза жената.

Качихме се в асансьора. Когато жената го спря горе, излязохме и я последвахме в коридора. Катрин се бе вкопчила в ръката ми.

— Това е стаята — каза жената. — Ако обичате, съблечете се и си легнете. Ето ви нощница.

— Аз си донесох нощница — каза Катрин.

— По-добре ще е да облечете тази — каза жената.

Излязох и седнах на един стол в коридора.

— Вече можете да влезете — каза жената от прага.

Катрин лежеше в тясното легло, облечена в проста нощница с четвъртито деколте, ушита сякаш от грубо хасе за чаршафи.

— Сега имам хубави болки — усмихна ми се тя.

Жената й държеше китката и отмерваше интервала между болките с часовник в ръка.

— Тази беше много силна — каза Катрин. Личеше си по лицето й.

— Къде е докторът? — попитах аз.

— Спи долу. Ще дойде, когато стане нужда. Сега трябва да направя нещо на madame — каза сестрата. — Бъдете така добър пак да излезете.

Излязох навън. Коридорът беше съвсем гол, с два прозореца и затворени врати по цялата му дължина. Миришеше на болница. Седях на стола, гледах пода и се молех за Катрин.

— Можете да влезете — каза сестрата. Влязох.

— Ето те, мили — каза Катрин.

— Как е?

— Зачестиха. — Лицето й се сгърчи. После се усмихна. — Тази беше хубава. Ще си подложите ли пак ръката под гърба ми, сестро?

— Ако това ви облекчава.

— Върви си, мили — каза Катрин. — Иди да хапнеш нещо. Сестрата казва, че дълго може да продължи все така.

— Първото раждане обикновено е дълго — каза сестрата.

— Моля ти се, иди яж нещо! — настоя Катрин. — Добре съм, наистина.

— Ще постоя.

Болките зачестяваха, после стихваха. Катрин беше много възбудена. Особено силните болки тя наричаше „хубави“. Стихнеха ли, тя оставаше разочарована и засрамена.

— Излез, мили — каза тя. — Неудобно ми е пред теб. — Лицето й се сгърчи. — Ето… тази беше по-хубава. Искам да родя това дете като добра съпруга, без глезотии. Моля ти се, иди да закусиш, после се върни! Мога и без теб. Сестрата е много добра с мен.

— Имате достатъчно време да закусите — каза сестрата.

— Добре, тогава ще отида. Довиждане, сладка моя!

— Довиждане — каза Катрин. — Закуси хубаво и за мен.

— Къде мога да закуся? — попитах сестрата.

— Има едно кафене надолу по улицата до площада. Трябва да е отворено вече.

Навън се развиделяваше. Слязох по пустата улица към кафенето. Прозорците светеха. Влязох, застанах пред обкования с ламарина тезгях и един възрастен мъж ми поднесе чаша бяло вино и кифла brioche. Кифлата беше вчерашна. Натопих я във виното, после изпих едно кафе.

— Какво правите насам толкова рано? — попита ме старецът.

— Жена ми ражда в болницата.

— Така значи. На добър час тогава.

— Дайте ми още една чаша вино.

Той така наклони бутилката, докато сипваше, че ливна вино по тезгяха. Изпих втората чаша, платих и излязох. Навън, надлъж по улицата, бяха извадени кофите за смет в очакване на боклукчийската кола. Някакво куче душеше в една от тях.

— Какво искаш? — попитах го аз и надзърнах в кофата да видя мога ли да му измъкна нещо. Отгоре имаше само употребено кафе, прах и повехнали цветя. — Няма нищо, куче — казах аз.

Кучето прекоси улицата.

В болницата се изкачих по стълбите до етажа, където беше Катрин, и тръгнах по коридора към нейната стая. Почуках на вратата. Никакъв отговор. Отворих вратата — стаята беше празна, само чантата на Катрин върху един стол и домашната й роба на стенната окачалка. Излязох и тръгнах по коридора да потърся някого. Видях една сестра.

— Къде е madame Хенри?

— Току-що отнесоха една жена в родилната зала.

— Къде е тя?

— Ще ви покажа.

Тя ме поведе към дъното на коридора. Вратата беше полуотворена. Видях Катрин, просната на висока маса и покрита с чаршаф. Сестрата беше от едната страна на масата, докторът от другата, до някакви цилиндри. Държеше в ръка каучукова маска с маркуч.

— Ще ви дам престилка и можете да влезете — каза сестрата. — Елате тук, моля.

Тя ми надяна една бяла престилка и я закопча отзад на врата с безопасна игла.

— Сега можете да влезете.

Влязох.

— Ти ли си, мили? — каза Катрин измъчено. — Не върви много.

— Вие ли сте monsieur Хенри? — попита докторът.

— Да. Какво става, докторе?

— Всичко върви много добре. Дойдохме тук, понеже е по-удобно да се дава газ при болките.

— Искам пак — каза Катрин.

Докторът нагласи каучуковата маска на лицето й, завъртя едно кранче с деления и видях Катрин да вдишва бързо и дълбоко. После отблъсна маската. Докторът затвори кранчето.

— Тази не беше толкова силна. Преди малко имах една много силна, но докторът ми даде упойка и съвсем ме замая, нали, докторе? — Гласът й звучеше странно. Произнасяше натъртено думата доктор.

Докторът се усмихна.

— Пак — каза Катрин.

Тя притисна маската до лицето си и задиша учестено. Чух я да стене тихичко. После отмести маската и се усмихна.

— Тази беше силна — каза тя. — Много силна. Не се безпокой, скъпи. Иди си. Иди пак да закусиш.

— Ще стоя — казах аз.

Бяхме дошли в болницата в три часа сутринта. По обед Катрин беше още в родилното. Болките отново бяха постихнали. Тя изглеждаше много изтощена, но въпреки това с висок дух.

— За нищо не ставам, мили. Жалко. Мислех, ще се справя лесно. О, ето пак… — Тя протегна ръка към маската и си я сложи на лицето. Докторът завъртя кранчето, като я наблюдаваше. След малко болката премина.

— Не беше много силна — усмихна се Катрин. — Харесва ми тази упойка. Чудесно нещо.

— Ще си вземем за вкъщи — казах аз.

— Ето, почва пак — каза Катрин бързо.

Докторът завъртя кранчето и си по-гледна часовника.

— Какъв е промеждутъкът сега? — попитах аз.

— Около една минута.

— Не искате ли вече да обядвате?

— След малко ще хапна нещо — каза той.

— Трябва да ядете нещо, докторе — каза Катрин. — Съжалявам, че продължава толкова дълго. Не може ли мъжът ми да ми дава упойка?

— Може, ако искате — съгласи се докторът. — Трябва само да завъртите до цифрата две.

— Разбирам — казах аз. Уредът имаше няколко деления и газът се пускаше с едно кранче.

— Искам пак — каза Катрин.

Тя притисна маската до лицето си. Превъртях кранчето до цифрата две а когато Катрин пусна маската, го върнах обратно. Бях доволен, че докторът ми позволи да върша нещо.

— Ти ли го пусна, мили? — попита Катрин и ме помилва по ръката.

— Да, разбира се.

— Колко си добър.

Беше малко замаяна от упойката.

— Ще хапна набързо в съседната стая — каза докторът. — Можете да ме повикате всеки миг.

Времето течеше — гледах го как яде, след малко го видях, че се изтегна и запали цигара. Катрин все повече се изтощаваше.

— Мислиш ли, че изобщо ще успея да родя това дете? — попита ме тя.

— Разбира се, че ще го родиш.

— Старая се с всички сили. Напъвам се, но то не излиза. О… започва пак. Пускай.

В два часа излязох да обядвам. В кафенето имаше няколко души, пред тях чаши с кафе, кирш, коняк. Седнах на една маса.

— Нещо за ядене? — попитах аз сервитьора.

— Вече е късно за обед.

— Някакво мезе тогава.

— Choucroute, ако искате.

— Дайте ми choucroute и бира.

— Халба или регал?

— Халба светло пиво.

Той сложи пред мен чиния sauerkraut с парче шунка отгоре и една наденичка, заровена в горещото, напоено с вино кисело зеле. Ядях и пиех бира. Бях много гладен. Гледах хората по масите. На една маса играеха карти. Двама мъже на съседната маса разговаряха и пушеха. Кафенето беше задимено. Зад ламаринения тезгях, на който бях закусил сутринта, сега имаше трима души: старецът, една пълна жена, облечена в черно, която седеше на касата и отбелязваше какво се поднася по масите, и едно момче с престилка. Питах се колко ли деца има тази жена и как ли ги е раждала.

Изядох зелето и тръгнах към болницата. Сега улицата беше почистена. Кофите за смет бяха изчезнали от тротоарите. Небето беше забулено, но слънцето се мъчеше да пробие. Качих се с асансьора, излязох от кабината и се запътих по коридора към стаята на Катрин, където бях оставил бялата престилка. Облякох я и я забодох с безопасната на тила. Застанах пред огледалото — приличах на брадат доктор шарлатанин. Тръгнах по коридора към родилната зала. Вратата беше затворена и почуках. Никой не отговори. Натиснах дръжката и влязох. Докторът седеше до Катрин. Сестрата правеше нещо в другия край на залата.

— Ето го съпруга ви — каза докторът.

— О, мили, имам чуден доктор — каза Катрин със странен глас. — Разказваше ми една чудна история и когато болките станаха много силни, ме упои така, че нищо не усетих. Чудесен е. Чудесен сте, докторе.

— Ти си пияна — казах аз.

— Знам — призна Катрин, — но не казвай на никого. Дайте… дайте… — сграбчи тя маската и задиша тъй учестено и дълбоко, тъй запъхтяно, че респираторът прещрака. После въздъхна дълбоко, докторът протегна лявата си ръка и сне маската.

— Тази беше много силна — каза Катрин. Гласът и звучеше особено.

— Вече няма да умра, мили. Минах онова, където се умира. Нали се радваш?

— Не се връщай повече към онова.

— Няма. Но не се боя от него. Няма да умра, мили.

— Няма да направите такава глупост — каза докторът. — Няма да умрете и да оставите съпруга си сам.

— О, не, няма да умра. Не искам да умра. Глупаво е да се умира. Ето пак. Дайте…

След малко докторът каза:

— Излезте за малко, мистър Хенри, трябва да прегледам жена ви.

— Иска да види как върви — каза Катрин. — После можеш пак да влезеш, мили. Нали може, докторе?

— Да — каза докторът, — щом може да влезе, ще пратя да го повикат.

Излязох през вратата и по коридора отидох в стаята, където трябваше да бъде Катрин, след като дойде бебето. Седнах на един стол и огледах стаята. В джоба си имах вестник, който бях купил, когато отидох да обядвам, и го зачетох. Навън започваше да се смрачава и аз запалих лампата, за да мога да чета. После престанах да чета, угасих светлината и загледах как се свечерява. Чудех се защо докторът не праща да ме повикат. Може би е по-добре да не съм там. Сигурно искаше да не му се пречкам. Погледнах си часовника. Не ме ли повика още десет минути, все пак ще отида.

Бедна, бедна моя Кет. Ето каква е цената за това, че бяхме спали заедно. Капанът се беше затворил. Ето какво получават хората за това, че се обичат. Добре, че го има този хлороформ. Какво ли е било, преди да открият анестезията? Почне ли се веднъж, попадаш в мелницата. Катрин беше карала лека бременност. Почти не й беше прилошавало. Не се бе чувствувала зле до последно. Но ето че накрая ще си плати. Винаги те застига разплатата. Глупости — разплата! И петдесет пъти да се бяхме оженили, пак същото щеше да бъде. Ами ако умре? Няма да умре. В днешно време не се умира при раждане. Така се тревожат всички съпрузи. Да, но ако умре? Няма да умре. Просто преживява едно изпитание. Първото раждане обикновено е трудно. Преживява едно изпитание. После ще казва, че не е било чак толкова страшно, като си говорим колко тежко е било. А ако умре? Не може да умре. Да, но ако умре? Не може да умре, казвам ти. Не ставай глупак. Един труден миг, това е всичко. Природата така я е направила, да се поизмъчи. Първото раждане почти винаги е продължително. Да, но ако умре? Не може да умре. Защо ще умира? Какви причини има да умира? Просто трябва да се роди това дете, последица от хубавите нощи в Милано. Причинява ти неприятности, ражда се, грижиш се за него и накрая може би го обикваш. Ами ако умре? Няма да умре. Всичко й е наред. Но ако умре? Не може да умре. Но ако умре? Ей, ами тогава? Ами ако умре?

Докторът влезе в стаята.

— Как върви, докторе?

— Не върви — каза той.

— Какво искате да кажете?

— Каквото казвам. Прегледах я и… — Той описа подробно резултата от прегледа. — После изчаках да видим как ще се развие. Но не върви.

— Какво предлагате?

— Възможностите са две: или раждане с форцепс, при което могат да се получат разкъсвания, а има опасност и за детето, или цезарово сечение.

— Опасно ли е цезаровото сечение? Ами ако умре?

— Не е по-опасно от едно обикновено раждане.

— Вие ли ще го направите?

— Да. Вероятно ще ми трябва около час да приготвя всичко и да повикам хората, от които ще имам нужда. Може би и по-малко.

— Вие какво предлагате?

— Препоръчвам цезарово сечение. Ако беше моя жена, това щях да направя.

— Какви са последиците?

— Никакви. Остава само белег.

— А инфекция?

— Опасността е по-малка, отколкото при изваждане с форцепс.

— А ако изчакаме, без да предприемаме нищо?

— Накрая пак ще трябва да предприемем нещо. Мадам Хенри вече загуби много сили. Колкото по-скоро оперираме, толкова по-добре.

— Тогава оперирайте колкото е възможно по-скоро.

— Ще вървя да дам нарежданията си.

Отидох в родилното. Сестрата беше до Катрин, която лежеше на масата, издута под чаршафа, бледа и много изтощена.

— Даде ли съгласие? — попита тя.

— Да.

— Чудесно. Сега още час, и готово. Не мога повече, мили. Нямам вече сили. Моля те, дай ми. Вече не ми помага. Не помага.

— Дишай дълбоко.

— Дишам, но не мога. Не ми помага.

— Донесете друг цилиндър — казах аз на сестрата.

— Този е нов.

— Каква съм глупачка, мили — каза Катрин. — Но вече не ми действува. — Тя заплака. — Толкова исках да родя това бебе, без да безпокоя никого, а не мога повече, нямам сили и не ми действува. Изобщо не ми действува, мили. По-добре да умра, само да не продължава повече. О, моля те, моля те, мили, направи нещо да спре. Ето пак. Оо, оо, оо! — хълцаше тя, вдишвайки под маската. — Не ми действува вече. Не помага. Изобщо не помага. Не ми обръщай внимание, мили. Моля те, не плачи. Не ми обръщай внимание. Просто нямам вече сили. Бедничкият ми! Толкова те обичам! Пак ще се постарая. Този път ще се постарая. Не може ли да ми дадат нещо? О, да можеха само да ми дадат нещо!

— Ще направя тъй, че да ти подействува. Ще го завъртя докрай.

— Давай сега!

Завъртях до най-горната цифра, тя вдъхна дълбоко няколко пъти и ръката й се отпусна върху маската. Затворих кранчето и вдигнах маската. Катрин бавно започна да се връща от някъде много далеч.

— Колко хубаво беше, мили. Колко си добър!

— Бъди храбра и потърпи, защото не мога да ти давам все така. Може да те убие.

— Не ми остана храброст, мили. Съсипана съм. Те ме съсипаха. Сега вече знам.

— С всеки е така.

— Но е ужасно. Оставят те да се мъчиш, докато те съсипят.

— Още час, и ще свърши.

— Колко хубаво! Мили, кажи ми, нали няма да умра?

— Не. Обещавам ти, че няма.

— Защото не искам да умра и да те оставя, но така се уморих… усещам, че ще умра.

— Глупости. Всички това усещат.

— На моменти знам, че ще умра.

— Няма. Не може.

— И все пак, ако?…

— Няма да те оставя да умреш.

— Дай ми бързо! Дай! — После продължи: — Няма да умра. Няма да се оставя да умра.

— Разбира се, че няма.

— Ще останеш ли при мен?

— Да, но няма да гледам.

— Недей, само искам да си тук.

— Разбира се, ще стоя през цялото време.

— Колко си добър. Бързо, дай! Дай ми повече. Не действува вече.

Завъртях стрелката на три, после на четири. Исках да се върне докторът. Боях се от цифрите над две.

Най-после дойде един непознат лекар с две сестри. Те прехвърлиха Катрин на носилка с колелца и всички излязохме в коридора. Извозиха носилката бързо до асансьора и я пъхнаха вътре. Трябваше да се притиснем до стената, за да направим място, после спряхме горе, вратата се отвори. И по коридора на каучуковите колелца към операционната зала. Не познах доктора с кепето и маската. Имаше още един лекар и няколко сестри.

— Те трябва да ми дадат нещо — каза Катрин. — Трябва да ми дадат нещо. О, моля ви, докторе, дайте ми достатъчно, за да подействува!

Един от лекарите й сложи маска на лицето. През вратата видях малкия, ярко осветен амфитеатър на операционната.

— Можете да отидете ето там, при вратата, и да поседнете — каза ми една сестра.

Зад парапета имаше скамейки, откъдето да се наблюдава бялата маса под прожекторите. Погледнах Катрин. Лицето й беше под маската, сега тя изглеждаше спокойна. Избутаха носилката напред. Обърнах се и излязох в коридора. Две сестри бързаха към входа на галерията.

— Цезарово сечение — каза едната. — Ще правят цезарово сечение.

Другата се засмя.

— Идваме тъкмо навреме. Какъв късмет.

Те минаха през вратата към галерията. Дойде още една сестра. И тя бързаше.

— Влезте — каза тя. — Влезте.

— Не. Ще остана отвън.

Тя се вмъкна бързо. Закрачих нагоре-надолу по коридора. Страх ме беше да вляза. Погледнах навън. Беше тъмно, но в светлината от прозореца видях, че вали. Влязох в залата в дъното на коридора и започнах да разглеждам етикетите на шишетата в един стъклен шкаф. После излязох в празния коридор и загледах вратата на операционната.

Излезе един лекар, следван от сестра.

В ръцете си държеше нещо, което приличаше на току-що одран заек, бързо се отдалечи с него по коридора и влезе през друга врата. Отворих вратата, през която бяха влезли, и го намерих да прави нещо на едно новородено. Докторът го вдигна да ми го покаже. Държеше го за ходилата и го пляскаше.

— Добре ли е?

— Чудесно е. Ще излезе пет килограма.

Не изпитвах нищо към него. Беше ми чуждо. Не изпитвах бащинско чувство.

— Не се ли гордеете с вашия син? — попита ме сестрата.

Те го миеха и повиваха в нещо. Зърнах тъмното личице, тъмната ръчичка, но не го видях да мърда и не го чух да плаче. Докторът пак започна да му прави нещо. Изглеждаше объркан.

— Не — казах аз. — Щеше да убие майка си.

— Не е то виновно миличкото. Не искахте ли момче?

— Не — казах аз.

Докторът продължаваше да се занимава с него. Държеше го за стъпалата и го пляскаше. Не дочаках да видя по-нататък. Излязох пак в коридора. Сега можех да вляза и да гледам. Минах през вратата към галерията и направих няколко крачки навътре. Сестрите, които бяха седнали до перилото отпред, ми направиха знак да отида при тях. Поклатих глава. Виждах достатъчно и от мястото, където бях.

Помислих, че Катрин е умряла. Имаше вид на мъртва. Лицето й беше белезникаво, поне онази част от него, която виждах. Там долу под светлината докторът зашиваше дългия, разширен от щипците разрез. Имаше и друг лекар с маска — анестезиологът. Две сестри, също с маски, подаваха инструментите. Приличаше на картина от Инквизицията. Разбрах, че съм могъл да изгледам всичко, но така беше по-добре. Сигурно нямаше да мога да ги гледам как режат, но сега гледах как краищата на раната се съединяват в широка изпъкнала ивица под бързия, изкусен, сякаш обущарски шев и бях доволен. Щом затвориха раната, излязох в коридора и пак закрачих нагоре-надолу. След малко докторът излезе.

— Как е тя?

— Добре е. Гледахте ли? — Той имаше уморен вид.

— Гледах ви, докато шиехте. Разрезът ми се стори много дълъг.

— Намирате ли?

— Да. Белегът ще се изглади ли?

— Разбира се.

— След малко се зададоха с носилката и бързо се насочиха към асансьора. Вървях редом с нея. Катрин стенеше. Долу я сложиха на леглото в нейната стая. Седнах на стол в краката й. В стаята имаше една сестра. Изправих се и застанах до леглото. В стаята беше тъмно. Катрин протегна ръка.

— Тук ли си, мили? — каза тя едва-едва.

— Тук съм, мила.

— Бебето какво е?

— Шт, не говорете — каза сестрата.

— Момче. Дълго, едро и мургаво.

— Добре ли е?

— Да — казах аз. — Добре е.

Видях, че сестрата ме погледна особено.

— Страшно съм уморена — каза Катрин. — И много ме боли. Ти добре ли си, мили?

— Добре съм. Не говори.

— Ти беше толкова добър. О, мили, много ме боли. Как изглежда то?

— Прилича на одран заек, със сбръчкано старческо лице.

— Трябва да излезете — каза сестрата. — Мадам Хенри не бива да говори.

— Ще бъда отвън — казах аз.

— Иди да ядеш нещо.

— Не, ще бъда отвън.

Целунах Катрин. Лицето й сивееше, беше слаба и измъчена.

— Може ли да ви питам нещо? — обърнах се към сестрата.

Тя излезе с мен в коридора. Поотдалечих се от вратата.

— Какво е станало с бебето? — запитах аз.

— Не знаете ли?

— Не.

— То не оживя.

— Мъртво ли се роди?

— Не можаха да предизвикат дишане. Пъпната връв се омотала около шията му.

— Значи е мъртво?

— Да. Много жалко, такова хубаво едро момченце. Мислех, че знаете.

— Не — казах аз. — Върнете се при мадам.

Седнах на един стол до масата, отстрани на която висяха защипани карти на пациентите, и се загледах през прозореца. Виждах само мрака и дъжда, който падаше в светлината на прозореца. Ето какво било. Мъртвородено! Затова докторът изглеждаше толкова изморен. Но защо му бяха правили всички ония работи там в стаята? Навярно са мислили, че ще започне да диша и ще оживее. Не бях верующ, но знаех, че би трябвало да се кръсти. Но ако изобщо не бе поело дъх? Както си и беше. Изобщо не беше живяло. Освен вътре в Катрин. Често го бях усещал да рита. Но не и през последната седмица. Може би през цялото това време е било задушено. Бедното хлапенце! Защо не бях се задушил аз. Не, не искам. Макар че така бих си спестил необходимостта да гледам смъртта отново и отново. Сега и Катрин ще умре. Ето как свършваш. Умираш. Без да разбереш за какво. Нямаш време да узнаеш. Хвърлят те в живота, казват ти правилата и в първия случай, щом те хванат със свален гард, те убиват. Или пък те убиват ей тъй, за нищо, като Аймо. Или хващаш сифилис като Риналди. Но рано или късно те убиват. Можеш да си сигурен в това. Стой и чакай да ти дойде редът.

Един ден, като лагерувахме, хвърлих в огъня пън, който гъмжеше от мравки. Щом дървото пламна, мравките защукаха навън и се втурнаха първо към средата, където гореше, после се обърнаха и побягнаха към края. Когато се скупчиха много и там, започнаха да падат в огъня. Някои се измъкваха, телцата им обгорени и сгърчени, и запълзяваха, без да знаят накъде. Но повечето пъплеха ту към огъня, ту към хладния край, където се скупчваха, за да паднат накрая пак в огъня. Помня, тогава си помислих, че това е като края на света и чудесен случай да бъда месия, като извадя пъна от огъня и го захвърля встрани, където мравките да се доберат до земята. Но се задоволих само да плисна върху пъна едно алуминиево канче вода, което исках да изпразня, за да си сипя в него уиски и после да добавя вода. Мисля, че това канче вода, което плиснах върху пламтящия пън, само попари мравките.

Седях в коридора и чаках да ми кажат как е Катрин. След малко, понеже сестрата не идваше, отидох до вратата, отворих я полекичка и надзърнах. Отначало не видях нищо, защото коридорът беше силно осветен, а в стаята беше тъмно. После различих сестрата, седнала до леглото, главата на Катрин върху възглавницата и тялото й, плоско под завивката. Сестрата сложи пръст на устните си, после стана и дойде до вратата.

— Как е тя? — попитах аз.

— Добре е — отвърна сестрата. — Идете да вечеряте, после се върнете, ако искате.

Минах по коридора, спуснах се по стълбите, излязох от болницата и тръгнах по стръмната улица в дъжда към кафенето. Вътре беше силно осветено и имаше много хора по масите. Не видях свободно място. Един сервитьор ме посрещна, взе мокрото ми палто и шапката и ми посочи празен стол срещу възрастен мъж, който пиеше бира и четеше вечерния вестник. Седнах и попитах сервитьора какво е тяхното plat du jour[1].

— Телешко задушено, но свърши.

— Какво друго мога да поръчам?

— Шунка с яйца, омлет със сирене или choucroute.

— Вече ядох choucroute на обед — казах аз.

— Да, наистина — каза той. — Наистина на обед ядохте choucroute.

Беше човек на средна възраст, с плешиво теме под зализаната коса. Имаше добро лице.

— Какво искате? Шунка с яйца или омлет със сирене?

— Шунка с яйца — казах аз — и бира.

— Demi-blonde.

— Да, халба светло пиво.

— Спомням си, и на обед поръчахте demi-blonde.

Изядох шунката с яйцата и изпих бирата. Шунката с яйцата беше в кръгло блюдо — шунката отдолу, яйцата отгоре. Бяха много горещи и при първата хапка трябваше да отпия от бирата, за да си охладя устата. Бях гладен и поръчах още. Изпих няколко бири. Не мислех за нищо и зачетох вестника на човека срещу мен. Пишеше за пробив на английския фронт. Когато забеляза, че чета гърба на вестника му, мъжът го сгъна. Помислих да поискам вестник от сервитьора, но не можех да се съсредоточа. В кафенето беше топло и въздухът беше застоял. Много от посетителите се познаваха. На няколко маси играеха карти. Сервитьорите сновяха с чаши между тезгяха и масите. Влязоха двама мъже, но нямаше места. Те застанаха срещу масата, на която бях аз. Поръчах нова бира. Не исках още да си тръгвам. Рано беше да се връщам в болницата. Налагах си да не мисля и да остана съвършено спокоен. Двамата мъже постояха, но накрая, понеже никой не си тръгна, излязоха. Изпих още една бира. Пред мен на масата вече имаше цяла купчинка подложки. Човекът срещу мен свали очилата си, прибра ги в калъфчето, сгъна вестника, сложи го в джоба си и заразглежда залата с чаша ликьор в ръка. Изведнъж почувствувах, че трябва да си вървя. Повиках келнера, платих сметката, облякох си палтото, сложих си шапката и излязох на улицата. Извървях в дъжда пътя до болницата.

Горе в коридора срещнах сестрата.

— Тъкмо телефонирах в хотела ви — каза тя.

Нещо в мен се обърна.

— Какво стана?

— Мадам Хенри получи кръвоизлив.

— Може ли да вляза?

— Не, не още. Докторът е при нея.

— Опасно ли е?

— Много е опасно.

Тя влезе в стаята и затвори вратата. Приседнах отвън в коридора. Усещах отвътре само празнота. Не мислех. Не можех да мисля. Знаех, че тя ще умре, и се молех да не умира. Не я оставяй да умре! О, боже, моля ти се, не я оставяй да умре! Ще направя всичко за теб, ако не я оставиш да умре. Боже мили, не я оставяй да умре. Моля ти се, моля ти се, моля ти се, не я оставяй да умре! Господи, моля ти се, направи така, че да не умре. Ще направя каквото кажеш, ако не я оставиш да умре. Ти взе детето, но нея не я оставяй да умре. Нищо, че го взе, но нея нея оставяй да умре. Моля ти се, моля ти се, мили боже, не я оставяй да умре!

Сестрата отвори вратата и ме повика с пръст да вляза. Последвах я в стаята. Катрин не извърна глава, когато влязох. Приближих се до леглото. Докторът стоеше от другата страна. Катрин ме погледна и се усмихна. Наведох се над леглото и се разплаках.

— Бедничкият ми! — каза Катрин съвсем тихо. Лицето й беше безкръвно.

— Няма нищо, Кет — казах аз. — Ще се оправиш.

— Ще умра — каза тя, помълча, после добави: — Не искам!

Хванах й ръката.

— Не ме пипай — каза тя. Пуснах ръката й. Тя се усмихна. — Бедният ми. Пипай ме колкото искаш.

— Ще се оправиш, Кет. Знам, че ще се оправиш.

— Все исках да ти напиша едно писмо, в случай че стане нещо, но така и не го написах.

— Искаш ли да повикам свещеник или някой друг да те види?

— Само ти. — Помълча, после каза: — Не ме е страх. Просто не искам.

— Не бива да говорите толкова — обади се докторът.

— Добре — каза Катрин.

— Искаш ли нещо, Кет? Да ти донеса нещо?

Тя се усмихна:

— Не. — След някое време продължи: — Нашите неща няма да ги правиш с друго момиче и няма да казваш същите работи, нали?

— Никога.

— Макар че искам да имаш момичета.

— Аз не искам.

— Много говорите — каза докторът. — Мистър Хенри трябва да излезе. По-късно може пак да дойде. Няма да умрете. Не ставайте глупава.

— Добре — каза Катрин. — Ще идвам при теб нощем.

Тя говореше с голямо усилие.

— Моля ви, излезте от стаята — каза докторът. — Не бива да говорите.

Катрин ми смигна. Лицето й беше пръстено.

— Ще стоя отвън — казах аз.

— Не се тревожи, мили — каза Катрин. — Никак не ме е страх. Това е само един мръсен номер.

— Милото ми храбро, сладко момиче!

Зачаках в коридора. Чаках дълго. Сестрата се показа на вратата и дойде при мен.

— Мадам Хенри е много зле — каза тя. — Боя се за нея.

— Умря ли?

— Не, но е в безсъзнание.

Изглежда, че получи няколко кръвоизлива един след друг. Не можаха да ги спрат. Влязох в стаята и останах с Катрин, докато умря. През цялото време беше в безсъзнание и скоро умря.

В коридора се обърнах към доктора:

— Има ли нещо, което мога да направя тази вечер?

— Не. Нямат нищо за правене. Да ви отведа ли в хотела ви?

— Не, благодаря. Ще остана още малко.

— Зная, че приказките са излишни. Нямам думи колко…

— Да — казах аз, — приказките са излишни.

— Лека нощ. Дали все пак да не ви закарам в хотела?

— Не, благодаря.

— Направихме всичко, каквото можеше — каза той. — Операцията мина…

— Да не говорим за това — казах аз.

— Бих желал да ви отведа в хотела ви.

— Не, благодаря.

Той се отдалечи по коридора. Приближих се до вратата на стаята.

— Сега не можете да влезете — каза едната от сестрите.

— Мога.

— Не може още.

— Излезте оттук — казах аз. — И другата също.

Но след като ги изпъдих, затворих вратата и угасих светлината, разбрах, че няма смисъл. Беше все едно да се сбогуваш със статуя. След малко си тръгнах, излязох от болницата и поех към хотела в дъжда.

[1] Специалитет за деня (фр.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.